Här tänkte jag. Titta, i soffan här! Underbart, inte sant? - Kom, ungar!
-Är det inte fint, va? - Skratta lite! -Lite gladare. Mamma också.
-Utmärkt! -Akta håret. Där sitter den!
-Är vi inte klara, då? -Med flickorna i alla fall.
-Vad duktiga ni har varit! -Det finns smörgåsar i köket.
Ska vi inte ha pappa och mamma i soffhörnan?
-Sitt upp lite, du kommer så långt ner. -Jag ska göra mig liten.
Prata lite. - Marianne, blicken lite... Så där!
Se nu ut som om ni tyckte om varandra. Le lite. Stilla! Det är bra så.
-Tack! Nu är jag färdig. -Ta lite porträtt medan vi pratar.
Jag brukar börja med en standardfråga för att vi ska komma över nervositeten.
-Jag är inte särskilt nervös. -Desto bättre.
-Beskriv er själva i några få ord. -Ja, det var inte lätt.
Man blir lätt missförstådd. Det låter som skryt om jag säger intelligent-
-ungdomlig, framgångsrik, välbalanserad, sexig...
En man med världssamvete, bildad, beläst, lysande sällskapsmänniska.
Jag är kamratlig även mot dem som har det sämre ställt. Sportig...
Jag är en god familjefar, en god son, jag har inga skulder och betalar skatt.
Jag respekterar regeringen, vad den än hittar på. Jag älskar vårt kungahus.
Jag har gått ur statskyrkan. Fler detaljer? Jag är en storartad älskare!
Du då, Marianne? Vad säger du?
Vad ska jag säga nu då? Jag är gift med Johan och har två döttrar...
-Jag kan inte hitta på nåt annat... -Jo då, tänk efter.
-Jag tycker Johan är väldigt trevlig. -Det var snällt.
-Vi har varit gifta i tio år. -Vi har just förlängt kontraktet.
Jag har inte samma uppskattning av min egen förträfflighet som Johan-
-men jag är glad att jag får leva det liv jag lever. Det är ett bra liv.
-Vad ska jag säga nu, då? -Hon har snygg figur.
Du skojar, du. Jag försöker ta frågan på allvar.
Jag har två döttrar...
-Och så lite data. Er ålder? -Jag är 42, men det kan ingen tro.
-Jag är 35. -Bägge kommer från borgerlig miljö.
-Johans far är läkare. -Och mor är mamma, i avsevärd grad.
Min far är jurist. Det var förutbestämt att jag också skulle bli advokat.
Jag är yngst i en syskonflock på sju. Mor styrde och ställde i ett stort hus.
Vi trivs bra med våra föräldrar. Vi umgås en hel del.
Det har aldrig varit några egentliga konflikter.
Berätta lite om era yrken.
Jag är nåt så konstigt som docent vid psykotekniska institutionen.
Jag har specialiserat mig på familjerätt. Det blir mest skilsmässor.
-Men det intressanta med jobbet är... -Sitt still så! - Ta en bild nu.
Bra! Fint!
-Vad man känner sig... -Äsch, bara i början. Hur träffades ni?
Det får Johan berätta. Det var i alla fall inte kärlek vid första ögonkastet.
Vi hade bägge ganska stort umgänge och träffades på olika tillställningar.
Vi var båda politiskt aktiva flera år och vi spelade en del studentteater.
Vi var inte så intresserade av varann. Marianne tyckte att jag var högfärdig.
Johan hade ett omtalat förhållande med en schlagersångerska. Han var odräglig.
Marianne var 19 år och gift med en dumsnut som var rika pappas pojke.
Han var mycket snäll och jag var mycket kär och jag blev gravid nästan genast.
-Men hur kom det sig att... -Det blev vi? Det var Mariannes idé.
Barnet dog efter födseln, då skildes min man och jag med viss lättnad.
Johan hade just blivit uppsagd av sångerskan.
Vi var lite tilltufsade och ensamma. Jag föreslog att vi skulle hålla ihop.
Vi var inte alls kära, men vi var ledsna.
Vi trivdes kolossalt bra tillsammans, dessutom började vi studera flitigt.
Vi flyttade ihop. Vi trodde att våra mödrar skulle bli hemskt chockerade-
-men de rörde inte en min, utan blev goda vänner.
Vi blev accepterade som ett par och efter ett halvår gifte vi oss.
-Då var vi faktiskt förälskade. -Hemskt kära.
Vi ansågs närmast som ett idealiskt äkta par.
-Inga komplikationer? -Vi har inte haft materiella bekymmer.
Vi har ett gott förhållande med släkt och vänner.
-Vi har bra jobb och vi är friska. -Osv, osv, i en nästan opassande grad.
Trygghet, ordning, trevnad, lojalitet...
Det är nästan oanständigt lyckligt.
Vi har våra motsättningar, men i stort sett kommer vi överens.
-Grälar ni aldrig? -Jo, Marianne!
-Johan har så svårt för att bli arg. -Det låter ju underbart - alltihop.
I går sa nån att själva problemlösheten också är ett svårt problem.
Ett liv som vårt har sina farliga sidor.
"Farliga sidor"? Hur menar du då?
Jag tycker att jag har rätt att sköta mig själv och strunta i andra.
Jag blir illamående av de nya frälsningsevangelierna.
Jag tycker inte som Johan.
-Jag tror på...medmänsklighet. -Skulle du vilja utveckla det?
Om alla människor redan från barnsben lärde sig att bry sig om varandra...
-...så skulle världen se annorlunda ut. -Sitt stilla! Titta in i kameran! Tack!
Jag måste ut i köket, annars kanske flickorna smiter från tandläkarbesöket.
Hej då!
-Ärligt talat är det inte så enkelt. -Nej, det är sant... Hur menar du?
Förr trodde vi inget kunde hända oss, nu vet vi att vad som helst kan hända.
Är du rädd för framtiden?
Tänkte jag efter skulle jag bli skräck- slagen, därför tänker jag inte efter.
Jag gillar våra gamla möbler, de ger mig en bräcklig illusion av trygghet.
Jag gillar Bachs "Matteus-passionen".
Den ger mig föreställningar om fromhet och tillhörighet.
Jag är beroende av umgänget med våra familjer.
Det påminner mig om min barndoms upplevelse om att vara skyddad.
Jag tycker om Mariannes tal om med- mänsklighet. Det är bra för samvetet.
Man måste ha en viss teknik för att vara nöjd med sitt liv.
Man får faktiskt öva sig ganska duktigt för att inte bry sig om vissa saker.
Mest beundrar jag de människor som kan ta livet som ett skämt.
Jag har inte tillräckligt med humor. Det kommer väl inte med i tidningen?
Nej, det är nog lite för avancerat för vår kvinnliga läsekrets.
-Vad ska vi tala om nu då? -Jag har massor av frågor.
Då kanske jag kan få telefonera lite först, va?
En dörr öppnas
-Förlåt att det dröjde. Var är Johan? -Han hade ett viktigt telefonsamtal.
-Vi får väl roa oss så gott vi kan. -Vi har inte sett varann sen skoltiden.
-Nej. Ser du ofta våra skolkamrater? -Nej, det gör jag inte.
Vad roligt att Johan och du har det så fint ihop. Ni är verkligen lyckliga.
Allt ni säger låter så otroligt fint. Några kan väl få ha det prefekt.
Perfekt vet jag inte, men vi har det bra. Vi är lyckliga.
Kan du ge en definition på ordet "lycka"?
-Nej, måste jag verkligen det? -Det är en damtidning, det måste du.
Om jag säger nåt om lycka, skrattar Johan ut mig. Hitta på nåt själv...
-Smit inte undan nu. -Lycka är väl att vara nöjd.
Jag längtar inte efter nåt. Jag önskar att det alltid skulle få vara så här.
Vad säger du om trohet? Hjälp mig att sätta lite kött på benen.
Johan är jättegullig, men det blir inte mycket sagt när han är med.
-Ja, trohet mellan man och kvinna. -Vad ska man säga om den, då?
Du måste ju i ditt yrke ha mött...
Jag tror ju inte att trohet kan existera annat än som en självklarhet-
-men det kan ju inte vara ett tvång. Man kan aldrig utlova trohet.
Antingen är man trogen eller inte.
Jag är trogen för att jag tycker om det.
Men jag vet inte hur framtiden ser ut.
-Har du alltid varit trogen? -Nu blir det lite för personligt.
Förlåt, jag har bara en sista fråga.
Vad säger du om kärleken? Det ingår i serien att man uttalar sig om den.
-Om jag inte vill, då? -Då måste jag hitta på nåt själv.
Ingen har berättat för mig vad kärlek är.
Jag är inte säker på att det är nödvändigt att veta det.
Vill du ha en uttömmande beskrivning så läs vad Paulus har skrivit i Bibeln.
Korinthierbrevet. Vad vackert!
Enda felet med hans bekrivning är att den plattar till oss.
Om det är kärlek, är den så sällsynt att knappt nån har upplevt den.
Men som uppläsningsnummer vid bröllop-
-är det avsnittet väldigt verkningsfullt.
Jag tycker att det räcker med att man är snäll och öm mot den man lever med.
Humor, kamratskap och tolerans.
Måttliga ambitioner för varandra, då är det inte så noga med kärleken.
-Varför blir du så upprörd? -I mitt yrke möts jag ständigt av...
...människor som ramlat ihop under obegripliga krav på känsloprestationer.
-Jag skulle önska... -Vad skulle du önska?
Jag har svårt att överskåda problemet, därför vill jag inte tala om det.
Jag skulle önska att vi inte tvingades spela roller som vi inte vill spela.
Att vi fick ta det lite enklare och mjukare med varandra.
-Tycker inte du också det? -Att livet blev lite mer romantiskt.
Det menade jag faktiskt inte, utan tvärtemot.
Där ser du hur illa jag uttrycker mig.
Vi kanske skulle tala om nåt mer konkret i stället - mat och barn.
Ja, vi kanske svävade ut lite grann.
Hur klarar du av hem, barn och yrke och alltihop?
Skratt
Hör här: "Marianne har folkviseblå ögon, liksom självlysande inifrån."
"På frågan hur hon klarar både hemmet och yrket, ler hon lite inåtvänt"-
-"och svarar lite undvikande att det går bra - att Johan och hon hjälps åt."
"Det är fråga om samförstånd, säger hon, när Johan slår sig ner i soffan."
"Han lägger beskyddande armen om henne och hon smyger sig intill honom."
Här kommer det bästa! "När jag lämnar dem gläds de åt att jag försvinner"-
-"så de får rå om varann. Två människor som mognat tillsammans i äktenskapet"-
-"starka, lyckliga, positiva mot livet och som sätter kärleken i högsätet."
-Vi ångrade oss nästan. -Jag tänkte gå till pressombudsmannen.
Varför står det inget om mina ögon?
-Ser du inget gåtfullt ljus i dem? -Mer som ett mörker. Ganska sexigt.
-Katarina har blivit så förtjust i dig. -Vill du rymma med mig?
Han behöver omväxling efter tio år. Han har aldrig hoppat över skaklarna.
-Är du så säker på det? -Jag beslöt att tro på allt han säger.
-Där hör du! -Johan ljuger säkert skickligare än du!
-Jag har ingen fantasi, tråkigt nog. -Folk utan fantasi ljuger bättre!
Peter pryder sina redogörelser med för mycket detaljer. Jag blir nästan rörd.
Jag läste och förstod faktiskt din artikel i "Teknisk Tidskrift".
Det var faktiskt Katarina som skrev den.
Jag var i Tyskland. De ringde och ville ha en artikel direkt, så hon skrev en.
-Varför står det att den är din? -Det är inget kvinnoförtryck.
-Vi jobbar alltid ihop. -Avundsvärt.
Det skulle du inte säga om du visste hur vi har det. Det är för jävligt nu.
-Skål, Katarina, lilla gumman! -Skål på dig.
Det gör väl inget om jag säger så där när vi är med Johan och Marianne?
-Vad är det, Katarina? -Inget... Peter är så klumpig ibland.
Ordet var "klumpig". Jag sätter en ära i att vara klumpig - och fantasifull.
Märkligt, men enligt Katarina är jag egentligen en ryggradslös geléklump.
-Ska vi inte försöka ha trevligt nu? -Jo! Vi får alltså inte glömma...
Nu kommer tacktalet. Med hänvisning till den nyss absolverade artikeln-
-att vi så att säga vistas under ett lyckligt tak-
-där det gäller att inte sätta några emotionella skitfläckar.
Skål och tack för maten. Jag kanske inte avundas dig din husliga lycka-
-men din genialitet i matlagningskonsten...
Jag önskar att Katarina kunde lägga sig till med det.
-Hon är duktigare än jag. -Peter tror att jag förgiftar maten.
-Det är ett stående skämt i vårt hus! -Det förstod ni väl?
Det är så att säga ett "skämt" skämt!
Ska vi dra oss in i salongerna nu och dricka kaffe?
-Ja, Johan, vad gör jag nu, då? -Flickorna dukar av och diskar.
-Vill du inte ha en cigarr? -Nej tack, jag har slutat att röka.
Han blev så retlig att jag bad honom börja. Nu röker han inte för att retas.
Jag kan inte sluta. Jag blir rynkig och dör i cancer, men det får vara.
Har du ett huvudvärkspulver? Jag har så ont i huvudet.
Jag följer med, så kan pojkarna utbyta skamliga erfarenheter i lugn och ro.
-Ska vi ta ett parti schack? -Ja, varför inte?
Vilken hand?
Jag ville bara komma ifrån ett tag.
Jag höll på att bli lite berusad och då blir jag alltid så retlig.
Stackars Peter ser ut som en skrämd råtta-
-börjar tala kanslispråk och irra med ögonen.
-Ska du inte lägga dig på sängen? -Nej, det är så lugnt och fint här.
Du är snäll, Marianne.
-Ni har det svårt just nu, va? -Ja, det kan man säga.
-Ska ni inte separera ett tag? -Tvärtom!
Vi ska resa utomlands på en lång affärsresa.
Hela vår välfärd är byggd på att vi håller ihop - även företaget i Italien.
Det är alla nya syntetiska material som måste prövas.
Mina mönster och färgsättningar måste ändras. Peter är genial i sin analys.
Vi har helt enkelt inte råd att separera.
-Ni kan vara arbetskamrater. -Vi har försökt, det vet du väl?
Peter säger att han blir impotent med andra kvinnor.
Jag tror faktiskt att han talar sanning.
Han blir vansinnig om jag vänder mig ifrån honom.
För all del, jag gillar att ligga med honom, förutsatt att jag har nån annan.
-Har du inte det nu, då? -Nej, Jan har gjort slut.
-Han gjorde det i alla fall? -Kraken kunde inte leva dubbelliv.
Jag verkat inte kunna göra annat än att leva dubbelliv.
Nu har dörren slagit igen ordentligt om vårt privata lilla helvete.
Ibland hatar jag Peter så fruktansvärt. Jag kunde döda honom under tortyr.
När jag inte kan sova tänker jag ut de mest djävulska sätt att komma åt honom.
-Finns det ingen utväg, då? -Ja, jag kan inte se nån.
-Har du talat med Peter? -Du är verkligen rörande...
-Vad sa han, då? -Att jag får göra vad fan jag vill.
Han är bara intresserad av hur mycket vi kan förnedra varann-
-vår "avhumaniseringsprocess".
-Han kanske skulle söka läkare. -Han gick i analys, men slutade.
Psykiatern var en idiot.
Du kanske skulle rymma ett tag!
En morgon när jag vaknade var sängen bredvid mig tom. Vet du var han var?
Han stod ute i takrännan åtta trappor upp och tittade på gatan.
Han sa att han bara tog reda på vem han var. Jag fick böna och be.
Till slut sa jag att jag önskade att han skulle dö, men då kom han in.
Åh nej, så lätt skulle jag inte ha det.
Ni hade det bra en gång i tiden.
Mitt i alltsammans kan jag känna nån slags hopplös ömhet för honom.
Jag tycker att jag förstår den här ångesten och tomhetskänslan...
...ledan och skräcken.
Jag tror han vet nåt om mig också som ingen annan känner till.
Han brukar säga att jag ser ut som en kvinna, men är man.
Han har kanske rätt. Nu känner jag mig mycket bättre! Ska vi gå in?
Egentligen är det alldeles förbannat gripande... Ert äktenskap.
Johan och Marianne... Det är så rörande att man blir gråtfärdig.
Man vill sticka en nål i er vackra ballong.
-Skulle du göra, då? -Skål för er!
-Ni har varit gifta i tio år? -Vi firade just tioårsjubileum.
-Inga lik i garderoben? -Det kan man inte veta.
-Både Johan och jag gillar att städa. -Det är det vi har slarvat med...
Städningen! Men nu ska det bli andra bullar av.
Jag ringer och beställer tid hos Marianne så ordnar hon vår skilsmässa.
Tråkigt att han ångrar sig när han nyktrat till.
Då börjar räknemaskinen rassla och säger så här:
"Jag går med på skilsmässa om hon avstår från tillgångarna i Schweiz."
Då säger jag: "Det är ju mina pengar."
Då säger Peter: "Det är jag som har mångfaldigat dem. Ta hela fabriken."
Då säger jag: "Hyggligt att ge mig en fabrik i Italien"-
-"med stigande arbetskostnader." Då säger Peter:
"Du kan ta skiten i Sverige - lägenhet, sommarställe, båt, bil och aktier."
Då säger jag: "Hyggligt att låta mig få hela lasset med skatteobjekt."
Förlåt om jag tar upp vår trevliga samvaro med trivialiteter-
-men när Peter börjar tala om att göra upp vet jag hur mycket han har druckit.
Det är ju det jag sagt hela tiden. Katarina är affärsman.
Med lika betoning på bägge orden: Affärs-man.
Dessutom är hon en genialisk konstnär.
Hon har en intelligenskvot på... Jag vet inte vad. Hon är snygg också.
En praktkaraktär i praktförpackning!
Hur jag fått komma mellan benen på det monstret av perfektion är en gåta.
Nu åker vi hem. Det här kan inte vara roligt för Johan och Marianne.
De har små röda sidenband om magen-
-och små rosetter på ryggen precis som vår barndoms marsipangrisar!
Det är mycket nyttigt för deras moral-
-att få blicka in i helvetets nedersta krets.
August Strindberg...
Han sa nånstans: "Jag undrar om det finns nåt ohyggligare"-
-"än en man och en hustru som hatar varandra."
Vad säger ni? Är kanske barntortyr värre?
Ja, men vad fan! Katarina och jag är ju inget annat än två små barn.
Längst in är hon en liten flicka som sitter och gråter-
-för att hon fallit och slagit sig och ingen har kommit och tröstat henne.
Och jag sitter i det andra hörnet och gråter-
-därför att Katarina inte kan älska mig.
Trots att jag är stygg mot henne.
En sak kan man vara glad för - det kan inte finnas nåt jävligare än det här.
Vi är nog mogna för skilsmässa.
Förutsatt att du tar ditt förnuft till fånga-
-och att vi samtidigt i varandras och i tillförlitliga vittnens närvaro-
-skriver på alla papper, så att inte den ena kan sätta fast den andra.
-Vi ringer dig i veckan. -Vi har en utmärkt affärsjurist.
Han kan hjälpa er med det ekonomiska.
Även om vi kom överens i de frågorna, kommer du aldrig att släppa mig.
Tror du att du är så jävla oumbärlig, min bästa Katarina?
När har du kommit på de tankarna? Tala om det för mig, för oss.
Du tvingar mig att ligga med dig. Du kan inte få till det med nån annan.
Ditt behov av dåligt samvete, det är gränslöst.
Nu när det är slut med Jan har du väl lite panik?
Nu har du bara gamle Peter som bryr sig om dig och som har det rätta tålamodet.
Jaså, du tror att du är ensam? Det var ju rörande.
Du tror att jag inte har några andra? Vet du...
Förlåt om jag blir lite rak på sak, men Peter utmanar sanningen-
-och kan behöva lite upplysning.
Jag ska tala om en sak för dig. Du äcklar mig så fruktansvärt.
Jag menar fysiskt. Jag skulle kunna köpa ett ligg var som helst...
-...för att skölja ut dig ur mitt kön. -"Så går en dag ifrån vår tid"...
..."och kommer icke mer. Än en natt med Herrens frid till jorden sänkes ner."
-Din jävla, förbannade...! -"Men du förbliver den du var"...
..."O Herre full av nåd, och våra nätter, våra dar"...
..."du tecknar i ditt råd." Vad som nu kan menas med det!
Skrattar
Hoppas inte det blir fläckar på mattan. Jag vet inte hur det är med likör...
Du får väl skriva en räkning. Jo, gör det!
Vill du vara snäll och hälla upp en kopp kaffe till mig.
Jag är ganska berusad.
Du måste förlåta oss. Vi brukar inte uppföra oss på det här sättet-
-men ni är ju våra bästa vänner.
Ni är våra enda vänner.
Förlåt mig. Förlåt oss.
Ring en taxi så tar jag med min backantinna hem-
-så kan vi avsluta vår scen.
Finalen brukar inte vara särskilt lämpad för publik.
-Hur mycket är klockan? -Tio över tolv.
Det blev lite väl festligt på slutet.
-Tror du man kan leva ihop hela livet? -En befängd ärvd konvention.
Man skulle ha avtal som löpte från år till år som man kunde säga upp.
-Skulle vi också ha det? -Vi är undantaget som bekräftar regeln.
-Så vårt äktenskap varar hela livet? -Konstig fråga.
Sörjer du inte över att aldrig få ligga med nån annan? Det gör jag ibland.
-Bara en teoretisk saknad. -Är det nåt fel på mig?
Eftersom jag inte har såna fantasier. Jag är nöjd.
Nu vet jag varför Katarina och Peter har ett helvete med varandra.
De talar inte samma språk, utan måste översätta för att fatta vad de menar.
-Jag tror det är enklare än så. -Vi förstår ju varann på ögonblicket.
-Det är för att vi talar samma språk. -Det är pengarna.
Talar man samma språk och litar på varann, spelar pengar ingen roll.
-Du med dina språk. -Jag ser det i jobbet ideligen.
Ibland är det som om man och hustru talar rikssamtal på trasiga telefoner.
Ibland låter de som två programmerade bandspelare.
Ibland är det bara en stor interplanetarisk tystnad.
Anta att vi hade ungarna på daghem och jobbade skift på en fabrik.
Talar man samma språk är det likgiltigt var man befinner sig.
Det är romantik.
Menar du att vi skulle ha det sämre om vi levde så?
Ja.
-Att vi skulle haft det sämre? -Ja, oavsett språk.
Är det inte lika stor fara för främlingskap och ensamhet i vårt liv?
Ett tungt och tråkigt arbete medför större påfrestningar.
Du är dummare än jag trodde. Det är du som är romantisk.
Vi får väl se... Jag vet inte vad. Vet du?
-Du bara skojar med mig. -Ja! Är inte du hungrig?
Vore det inte gott med en leverpastejsmörgås och öl?
Det skulle vara toppen!
Johan, jag måste tala med dig om en sak.
-Se inte så förskräckt ut. -Det låter hotfullt. Vad är det?
-Jag är med barn. -Det förnekade du för tre veckor sen.
Hur ska vi göra nu, då? Jag vill att vi resonerar om saken.
Det får du bestämma. Det är du som får ansvaret, besväret och glädjen.
-Är det dig likgiltigt? -Nej...
-Hur vill du ha det? Svara ärligt. -Det är väl inte så lätt.
-Vad var din första impuls? -Jag får aldrig nån första impuls.
-Vill du ha ett barn till? -Jag har inget att invända.
-Du är inte särskilt entusiastisk. -Säg hur du själv vill ha det!
-Jag frågade dig. -När slarvade vi till den ungen?
-Har du inte tagit dina piller? -Jag glömde dem på resan.
-Varför sa du inget? -Jag trodde inte det gjorde nåt.
-Ville du ha en unge till? -Jag vet inte...
Jag tänkte att blir det ett barn nu, så är det meningen att vi ska ha ett.
Och du ska vara en modern yrkeskvinna som tycker familjeplanering är viktig!
-Jag håller med om att det är konstigt. -Då har väl du bestämt dig.
-Jag trodde du skulle bli lite glad. -Jag är ganska glad.
-Du har ju inte ens mått illa. -Jag har aldrig mått så bra.
Våra mammor lär bli kolossalt entusiastiska. Våra döttrar, då?
En dumhet mer eller mindre spelar ingen roll. De kommer att förlåta oss.
Det ska bli ganska trevligt med en unge till.
Du är så rysligt söt när du blir lite tjock om magen.
Snyftar
-Vad är det nu, då? -Ingenting.
-Annars skulle du väl inte gråta. -Jag säger ju att det inte är nåt.
Vet du egentligen hur du vill ha det?
Är det inte så att vi inte vill ha fler barn?
Vi tänker med fasa på amning, barnskrik-
-stiga upp mitt i natten och hela cirkusen. Det ligger bakom oss.
Jag har så dåligt samvete.
Först går jag här och längtar efter barn, leker med tanken och gläder mig.
Sen när det är ett faktum ångrar jag mig av bara katten. Det är inte klokt.
Det är mitt fjärde barn. Ett dog och ett tar jag livet av.
Det gäller ju att vara praktisk. Vad är det annars frågan om?
Det är en fråga om kärlek.
Är du inte väldigt överspänd nu? Förklara lite närmare.
Det kan jag inte eftersom det är en känsla.
Det är som om jag hade slutat uppleva mig själv, dig och barnen som verkliga.
-Men det här med ungen är verkligt. -Man kan ju se det tvärtom.
Vi står där med all vår fattiga, jäkla bekvämlighet och feghet och skäms.
Ingen ömhet har vi och ingen kärlek eller glädje.
Vi kan ta emot ungen. Jag tror att jag gjorde rätt när jag gladde mig.
Jag tror att det var en riktig känsla. Nu skulle jag vara mogen för en unge.
-Du talar som om du redan gjort abort. -Det har jag ju redan.
Man kan ju inte döma sig själv för sina tankar.
Det här är allvar, Johan. Det är avgörande för hela vår framtid.
Tänk om vi gör nåt oåterkalleligt, om vi inte inser att det är allvar.
Vad är det för löjliga, spöklika ogripbara krav? Rena vidskepelsen.
Du förstår inte vad jag säger. Vi försöker bara smita.
Vi försöker undvika avgöranden och dramatiska beslut. Det är sunt.
-Du ser inte så glad ut, du heller. -Jag mår illa av det här samtalet.
Johan?
Kan vi inte glädja oss åt och tycka om ungen för att den är en slarvunge?
Jag har sagt att det vore trevligt. Det är du som komplicerat samtalet.
-Ska vi bestämma oss, då? -Vad då?
Att vi ska behålla ungen.
-Då säger vi det, då. -Jag känner mig ganska lättad.
Det är inget märkligt att man både vill och inte vill.
Det är snarare en regel.
Egentligen handlade det inte om ungen...utan om dig och mig.
Hej, du!
Hej...
-Hur känns det? -Jag mår lite illa.
-Var det besvärligt? -Inte särskilt. Kan du ta ner den?
-Du får komma hem senast i övermorgon. -Jag ska sova en massa.
Vi kan åka till landet sen en vecka. Jag kan ta ledigt från den tionde.
Din mamma tar gärna hand om flickorna, så det finns inga hinder.
Det kanske vore skönt.
Jag åt middag med Gunnar och Sven. Sture blir nog ambassadör i Pretoria.
Den utnämningen tar nog kål på Ainas högfärd.
Tänk att inte få spela bridge med prinsessan Christina på fredagarna!
-När får de veta, då? -Det kan bli när som helst.
-Har du ringt återbud till Egermans? -Det har jag glömt.
-Jag ska göra det. -Har du talat med föräldrarna?
Jag sa att du var inlagd för en skrapning.
-Vad sa mamma? -Hon kan var här när som helst.
-Det är det värsta. -Jag kan ringa och be henne vänta.
Nej, då blir det mycket värre.
-Har du ont? -Nej, det är lite ömt bara.
Jag tänkte att vi skulle prata om sommarhuset, men du kanske inte orkar.
-Visst orkar jag. -Vi skulle bygga en veranda - blåmålad.
-Skulle vi inte måla hela huset? -Jo, och lägga om taket.
Har vi råd med det? Vi kan ju tala med Gustav om saken.
Ja, jag ska tala med Gustav.
Johan... Håll om mig.
Är det bra så? Det var bra det.
Johan... Jag ångrar mig så fruktansvärt.
-Det är inte klokt... -Du mår bättre i morgon.
-Vad är det jag har gjort? -Det tjänar inget till att tänka så.
Om några veckor har du glömt allt.
-Tror du det? -Ja, det är jag övertygad om.
Johan...
Jag vet inte hur jag ska komma över det.
-Ska du inte försöka sova lite nu, va? -Jo...
Du förstår, jag måste faktiskt gå nu också.
Sköt om dig.
-Hej då. Hälsa flickorna. -Ja, sov nu bara.
Om din mamma kommer så säger jag till syster att du sover.
Du kan väl ringa henne då, så hon inte kommer hit i onödan.
-Du är snäll. -Det är bra att du tycker det.
-Vi ska ha det skönt på landet. -Vi ska äta gott och sova...
...titta på TV och inte tänka.
-Så ska vi hålla om varann. -Ja... Sov gott, då.
-Du...glöm inte att ringa Egermans. -Nej, det ska jag inte glömma.
Gråter
Ni har sett "Oskuld och panik", första delen av "Scener ur ett äktenskap".
Medan ni ser på det vackra Fårö ska jag tala om vilka som gjort vad.
Skådespelare: Liv Ullmann, Erland Josephson, Bibi Andersson-
-Jan Malmsjö, Anita Wall, Rosanna Mariano och Lena Bergman.
Fotograf: Sven Nykvist. Assistent: Lars Karlsson. Kläder: Inger Pehrsson.
Rekvisita: Gunilla Hagberg. Masker: Cecilia Drott.
Ljud och mixning: Owe Svensson. Hans assistent: Arne Carlsson.
Klippning: Siv Lundgren. Scriptgirl: Ulla Stattin.
Övriga medhjälpare: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson och Siri Werkelin.
Produktionsledare: Lars-Owe Carlberg. Laboratoriet heter Filmteknik-
-där Nils Melander har gjort ljussättningen på Eastman Color.
Det hela är producerat av Cinematograph på Fårö 1973.
Johan och Marianne är lyckligt gifta sedan tio år.
Han är docent och hon är advokat med familjerätt som specialitet.
De lever ett angenämt och ombonat liv tillsammans.
En dag bjuder de vännerna Peter och Katarina på middag.
Ett skrämmande gräl utbryter mellan gästerna.
De är kedjade vid varandra genom själsliga och materiella relationer-
-och sliter sig blodiga i sina försök att separera.
Johan och Marianne försöker lojalt och oerfaret medla mellan kontrahenterna.
Några veckor senare upptäcker Marianne att hon är med barn.
Johan mottar meddelandet vänligt, men utan entusiasm.
Efter åtskilligt resonerande beslutar de sig för abort.
De försöker bagatellisera saken-
-men Marianne grips av svåra och för henne oväntade samvetsförebråelser.
Väckarklockan ringer
-God morgon! -God morgon.
-Har du sovit gott? -Som en stock. Och du?
För all del. Jag vaknade klockan fem och sen kunde jag inte somna om.
Jag låg och retade upp mig, men för ovanlighetens skull är du oskyldig.
Det är den jäkla söndagsmiddagen med föräldrarna.
Vi äter alltid söndagsmiddag hos dina eller mina föräldrar - för deras skull.
-Jag tänker i alla fall ringa återbud. -Vad tror du att din mamma säger då?
Hon får säga vad hon vill. Jag tänker ha en fin dag med familjen.
-Kan du genomföra det, så... -Ja.
-Jag känner att jag blir allt argare. -Ska du ha dina dagar?
Det kan väl hända, men det behöver inte vara den enda orsaken.
Hela vårt liv är inrutat. l varje ruta står det skrivet vad vi ska göra.
-Vår semester, då? -Då är vi mer inrutade än nånsin.
-Ska du inte väcka flickorna? -Nej.
Karin har lov och Eva hade ont i halsen i går.
Hon måste med på söndagsmiddagen annars blir det sånt liv.
Du skulle ju ringa återbud. Jag tänker inte trassla in mig i bortförklaringar.
-Ska du inte ringa din mamma? -Skulle inte du göra det?
Ring, du. Jag ska hålla dig i handen och vara ditt moraliska stöd.
Då ringer jag då... Men känn hur hjärtat dunkar i bröstet på mig!
Stora revolutionens första späda skott!
-Svarar hon inte? Så skönt. -Hallå...?
Fröken Alm? Ja, är mamma hemma? Får jag tala med henne.
Hur står det till med fröken Alms knä? Jaså, det är inte bättre.
Jaså, är det sämre. Vad tråkigt. Vad säger doktorn?
Jaså, han har ingen förståelse. Nej, det är så nuförtiden.
Hallå, mamma? Hur mår du? Vad bra!
Har pappa gått redan? Ja visst, han skulle till landet.
Vågar du släppa iväg honom ensam?
Jaså, han har Erik med sig. Vad bra.
Jo, mamma, det är en sak som jag tråkigt nog måste tala med dig om...
Just det! Hur kunde du gissa det?
Vad vi har för skäl? Jag vill bara vara tillsammans med familjen en hel söndag.
Nej, vi ska inte resa bort.
Nej, vi vill bara inte komma på middag...
Jag tror inte ett dugg att pappa har glatt sig åt den här söndagsmiddagen.
Mamma, det ska ju vara ett nöje och inte en förpliktelse.
Ja, jag förstår. Jag förstår.
Det hade du faktiskt inte talat om.
Måttligt förtjust, om jag ska vara ärlig.
Nej, glöm hela saken. Nu kommer vi som bestämt.
Ja då, det går så bra så. Ja, det passar utmärkt. Vi gläder oss.
Ja då... Hej då, snälla mamma. Hej...
Skratt -Revolutionen kvävdes i sin linda. -Faster Elsa kommer till stan.
Hon hade glatt sig åt att träffa oss.
Och fru Danielsson ska laga middag och pappa hade glatt sig så in i helvete...
Jag tycker att du var modig. Vi ringer återbud en annan gång. Var inte ledsen.
-Kommer du hem till middag? -Det är bättre att vi ses på teatern.
-Gillar du inte att komma hem längre? -Värst vad allt var komplicerat i dag.
Jag skulle vilja ligga i sängen en hel vecka och bara hålla om varandra.
-Så skulle vi gråta båda två. -Vi har inte valt den sortens liv.
-Våra mammor har kanske valt åt oss. -Du har modersförföljelsemani.
-Ville du att ditt liv skulle bli sånt? -Ja.
Tänk om vi började bedra varandra... Ja, vad skulle du göra då?
Slå ihjäl dig förstås.
-Ibland önskar jag... -Vad då?
Ingenting...
Vänta ett tag, jag följer med dig! Så kan vi åka hem från teatern ihop!
-Flickorna, då? -Jag ber fröken Andersson laga mat.
-Vänta, så ska jag väcka flickorna. -Jag har bråttom...
Vad trevligt att åka med dig på morgonen! Det skulle vi göra oftare.
-Blev du på dåligt humör? -Jag tycker inte om improvisationer.
Jag tycker tvärtom. Ibland skulle jag vilja ta dagen som den kommer.
Äta när jag är hungrig, sova när jag är sömnig, älska när jag är kär.
Kanske till och med arbeta, om jag får lust.
Ibland får jag en obetvinglig lust att bara flyta...kanske sjunka.
-Vem har inte den lusten? -Du.
Nej, jag känner dig. Du är alltför välanpassad för att få såna idéer.
-Du älskar ordning och reda. -Det gör du också.
-Jag vet inte. Gör jag det? -Du är en jäkla pedant.
Du hatar andlig och kroppslig oordning. Så det, så.
Jag är inte lika säker som du... på att jag vet vem jag egentligen är.
Medan jag kommer ihåg det. Snälla du, betala dina parkeringsböter.
Ska bli!
Vi ses på teatern, då!
Telefonen ringer
Hallå? Ja, det är jag. Hej, lilla mamma, jag hörde inte att det var du.
Jag mår utmärkt. Hur mår du själv? Är du orolig? Vad menar du med det?
Har Mariannes mamma ringt? Har hon också oroat sig? Herregud...
Nej, vi har det utmärkt tillsammans.
Vi är starka, friska och positiva och fullständigt besinningslöst lyckliga.
Det har inte hänt nåt, jag svär. Mamma lilla, oroa dig inte.
Din intuition har fört dig på villospår. Vi har det utmärkt ihop.
Hälsa att Mariannes mamma inte ska prata katastrofer med dig i telefon.
Men mamma lilla, jag har lite bråttom just nu.
Ja, vi tittar upp på fredag eftermiddag som avtalat. Hälsa pappa.
Jävlar...
-Hej! Stör jag? -Ja, tack.
Vad sysslar du med? Det går märkliga rykten om dina förehavanden.
-Vad gör du? Det ser mystiskt ut. -Skulle inte du vara i Lund?
Jo, men studenterna demonstrerar för ett eller annat behjärtansvärt ändamål.
Föreläsningarna blev inställda. Vad ska det här bli?
Titta efter ska du få se. Ta pennan.
När jag släcker ser du en starkt lysande orörlig punkt framför dig.
Den ska du försöka träffa med pennan. Om du inte träffar, så rita dig fram.
TV-kameran registrerar alla dina bemödanden. Jag har infraljus här.
Jag följer med i en monitor här utanför.
Nu släcker jag.
Varsågod. Sätt igång, då!
Äh!
Skratt -Retas du med mig? -Nej, nej. Fortsätt bara nu.
-Den rör ju på sig. -Nej, den är alldeles stilla.
Skratt
Nej! Tänd är du snäll!
-Vad arg du blev. -Ja, det var ju obehagligt.
Just det, man blir lite nervös till slut.
Titta, här har du irrat omkring allt mer irriterad.
-Vad lär vi nu av detta? -Det får vi se. Det här är bara början.
-Jag skulle vilja ha en cigarett. -Javisst.
Jag slutade ju röka för sex dar sen. Det är ruskigt.
-Har du abstinensbesvär? -Stefan är bortrest, vännerna skyr mig.
-Jag ska försöka härda ut ett tag till. -Ta en cigarett.
Broméus glömde paketet när han var inne och spionerade i går.
Så ja!
Åh, vad det var skönt! Gud, vad det var gott.
-Nu känns det bra. -Sen får du dåligt samvete.
Man får vara rädd om sina njutningar nuförtiden, åtminstone de billiga.
Nå?
Javisst. Jo...
Jag satt hela eftermiddagen i går och läste din diktsamling, mycket noggrant.
-Jag förstod ingenting. -Var det så konstigt?
-Tvärtom. -Var det inte konstigt?
Jag kanske tar miste.
-Har Marianne läst dina dikter? -Hon är inte intresserad av poesi.
-Hon borde vara intresserad av dig. -Det är hon, men inte på det sättet.
-Jaså, du. -Vi har varit vänner sen studentåren.
Av dig kan jag få ett objektivt omdöme innan jag går till ett förlag.
-Bry dig inte om det. -Är det så dåligt?
Nej... Det är inte det att det är dåligt, Johan.
-Om det hade varit så väl. -Du menar att det är likgiltigt?
Du menar att det är blekt, prydligt och menlöst.
Du menar att det är lite privat gnäll, lite själslig onani.
Flera stycken i vår grupp trodde att det skulle bli nåt märkvärdigt av dig.
Vi tyckte att du var fenomenal. Du gjorde snabbare framsteg än vi.
-Vi beundrade dig och var avundsjuka. -Vad har det med dikterna att göra?
-Ingenting, det kom bara för mig. -Påverkades läsningen av din abstinens?
-Det är möjligt. -Jag tänker visa dikterna för fler.
Självklart.
Jag skickar dem till flera förlag, så deras dålighet blir dokumenterad.
-Du blev visst sårad. -Tacka fan för det!
-Förlåt mig, då. -Det finns en som gillar dikterna.
-Vem är det? -Nu blev du nyfiken, va?
Lilla Johan...
Lilla Johan, bry dig inte om vad jag har sagt. Det är bara nikotinbesvär.
Adjö då, lilla gubben. Jag lämnar manuskriptet i porten. Hälsa Marianne.
Kom ihåg att jag gillar dig - i alla väder. Hej då!
Då ses vi där lite över halv ett. Hej då!
Förlåt, fru Jacobi, att ni fick vänta.
Första gången försöker vi ställa själva problemet, sen försöker vi lösa det.
Jag vill skiljas.
-Hur länge har ni varit gift? -I över 20 år.
-Har ni arbete utanför hemmet? -Nej, jag har varit hemmafru.
Varför vill fru Jacobi skiljas?
Det finns ingen kärlek i äktenskapet.
-Är det ert skäl? -Ja.
Ni har varit gifta länge. Har det alltid varit så?
Ja.
Och nu när barnen har lämnat hemmet så vill fru Jacobi också bryta upp?
Min man är mycket skötsam, snäll och ordentlig.
Jag har inga anmärkningar. Han var en utmärkt pappa, vi har aldrig grälat.
Vi har en bra våning och ett trevligt gammalt sommarhus som han ärvt.
Vi är båda intresserade av musik. Vi är med i en kammarmusikförening.
-Det låter ju bra alltihop. -Ja.
Men det finns ingen kärlek i äktenskapet, det har aldrig funnits.
Förlåt en fråga... Har fru Jacobi möjligen träffat en annan man?
-Nej, det har jag inte. -Och er man?
-Han har nog aldrig bedragit mig. -Blir det inte ganska ensamt?
Jo, det tror jag nog.
Jag tar hellre den ensamheten än att fortsätta i ett kärlekslöst äktenskap.
Har ni talat om för er man att ni vill skiljas?
Ja, redan för 15 år sen sa jag att jag ville skiljas-
-eftersom äktenskapet var kärlekslöst.
Han bad mig bara vänta tills barnen blivit vuxna.
De är vuxna nu alla tre, så nu kan jag alltså ta ut min skilsmässa.
Vad säger han, då?
Han har frågat mig hundra gånger vad det är för fel på vårt äktenskap.
Jag har sagt att det är omöjligt att leva i ett förhållande utan kärlek.
Han frågar vari denna kärlek skulle bestå.
Det vet jag ju inte, eftersom man inte kan beskriva det som inte finns.
Hur har ert förhållande till barnen gestaltat sig - känslomässigt?
Jag har aldrig älskat mina barn. Det vet jag nu.
Förr trodde jag att jag gjorde det, men nu vet jag att jag aldrig älskat dem.
Fast jag har varit en ganska bra mor ändå, jag har gjort mitt bästa-
-fast jag inte har känt nånting för dem.
Jag tror jag vet vad advokaten tänker just nu.
"Fru Jacobi är en humorfri och bortskämd kvinna."
"Hon har allt man kan önska, men hon bråkar om nåt så diffust som kärlek."
"Det finns ju annat: vänskap, kamratskap, trivsel, trygghet."
Ja, jag tänkte kanske nåt i den vägen.
Jag ska tala om en sak för advokaten.
Min föreställning om mig själv stämmer inte överens med verkligheten.
Förlåt en fråga... En personlig fråga...
Är det inte så att kärlek...
-Vad var det advokaten tänkte fråga? -Jag vet inte. Förlåt mig.
Jo, jag inbillar mig att jag har möjligheter till kärlek...
...men alltsammans ligger... inneslutet i ett tillstängt rum.
Det sorgliga är att det liv jag levt alltmer har kapslat in möjligheterna.
Jag måste slutligen göra nåt åt det. Mitt första steg måste bli att skiljas.
Jag tror att min man och jag... hindrar varandra på ett dödligt sätt.
Det låter ju skrämmande.
Ja, det är skrämmande. Det är nämligen något mycket egendomligt som sker.
Mina sinnen, jag menar syn, hörsel, känsel börjar svika mig.
Jag kan säga att bordet är ett bord, jag kan se det, jag kan ta på det.
Men min upplevelse är torr...smal.
Förstår advokaten vad jag menar?
-Jag tror att jag förstår det. -Det är likadant med allt...
Musik, dofter, människors ansikten, röster...
Allting blir fattigare...
...gråare - utan värdighet.
Jag har tagit en massa resebroschyrer.
Vi har ju ordnat att vi kan få semester samtidigt.
-Sommarhuset, då? -Där kan vi vara i vår och i höst.
-Var ska vi resa, då? -Vi har aldrig varit i Florens.
Eller Svarta havet eller Afrika. Det finns väldigt billiga resor dit.
-Tänk om vi skulle resa till Japan! -Varför denna plötsliga reslust?
-Vore det inte roligt att bara sticka? -Jag vet inte.
-Ja, då förfaller väl hela saken, då. -Blev du ledsen?
Ibland när du är på dåligt humör kommer du med en konstig anklagelse.
Du säger att jag inte bryr mig om vårt äktenskap. Nu tänkte jag göra det.
-Det var omtänksamt. -Varför är du så ironisk?
Jag tror inte jag har lust att kuska runt världen mitt i varma sommaren.
-Då blir väl allt som vanligt, då. -Marianne...
Kan det vara så lömskt att livet plötsligt går galet - nästan omärkligt?
-Menar du oss? -Är det frågan om att göra fel val?
Eller ett spår man följer utan att ens vilja, sen ligger man där på soptippen?
-Har det hänt nåt? -Absolut ingenting, jag svär.
-Vi är väl uppriktiga mot varandra? -Det tror jag.
Man måste säga allting, hur jäkligt pinsamt det än är.
Hur mycket är din klocka? Min stannar ideligen.
Vad sa vi? Uppriktighet, ja. Jag tror att du menar på det erotiska planet.
Det är för tröttsamt att alltid leva nära varann.
Ja, det är den stora frågan.
Vet du att jag tycker väldigt mycket om dig, Johan.
Jag är rädd att mista dig. Jag vet att jag inte säger de snälla orden ofta-
-och att det är viktigt för dig. Jag ska försöka bättra mig.
Du är så snäll. Jag tycker väldigt, väldigt mycket om dig.
Jag ska försöka komma ihåg det här, men hur som helst så måste jag gå nu.
-Jag ska köpa nya byxor till Karin. -Hon fick ju ett par i förra veckan.
-Det var Eva. -Kan de inte ärva varandras?
Det är inte så nuförtiden, lilla älskling.
Varsågoda, det går bra att flytta över här.
Det ska bli gott med en sup och en bit mat!
Att bara äta en varm korv när man ska se lbsen kan knäcka en oxe.
-Jag tyckte Nora var bra. -Ja, men pjäsen är bra dammig.
Det har hänt ett och annat de senaste seklet, fast inte som lbsen hoppades.
Kvinnosaken är uttjatad. Nu kan de göra vad de vill, fast de gitter inte.
Det är patetiskt med kvinnosakskvinnor som vill blåsa liv i sina medsystrar:
En urblåst nollställd massa som hjärntvättat sig själva från födseln.
-Det är bara början. Vänta, får du se. -Jag kommer inte att få se nåt.
På administrationskontoret sitter två medelålders kvinnor som alltjämt säger-
-fröken Schultz och fru Palm. De baktalar varandra hela tiden.
Tänk dig en kvinnlig symfoniorkester! 110 fruntimmer med menstruationsbesvär-
-som försöker spela "Den tjuvaktiga skatan".
-Tur att ingen hör dig. -Kvinnor är galna.
Tänk dig ett alkoholiserat kadaver till karl, färdig för inlämning.
Runt svinet svävar ett antal storartade kvinnor likt stora vita fåglar.
Han misshandlar och förödmjukar dem-
-ändå är det lystet tindrande ögon, röda kinder och martyrminer.
Det var nån idiot till kvinnokämpe, nån progressiv biskop, som påstod-
-att kvinnor levt så länge i förtryck att de accepterat förnedringen. Skål!
Kvinnorna snodde den bästa rollen - martyrrollen.
Varför släppa den när de fulländat den och uppnått det som de strävat efter?
Det kollektiva manliga dåliga samvetet som ger dem otroliga fördelar.
-Vill du ha en filt? -Ja tack, det är ganska kallt.
Vad ska kvinnorna i riksdagen och regeringen att göra?
De förlorar sin bekväma oppositions- ställning och sina käraste laster:
Att uppfostra barn, underhållas och förtryckas.
En gång sa en kvinna: "Har inte kvinnor en speciell begåvning för ömhet?"
Jag skrattade inte, men skulle velat fråga:
Har ni inte även en begåvning för råhet, vulgaritet och hänsynslöshet?
Jag menar inte ett ord av det jag säger!
Minns du när vi blev portförbjudna hemma när vi gick i förstamajtåget?
Du beskyllde mig för att försumma hemmet.
Det var väl det året vi hade asiaten?
Den gången trodde vi i alla fall på mänsklighetens framtid.
Och så hade vi den stora glädjen att reta våra föräldrar.
-Du var väldigt argsint på den tiden. -Argast var i alla fall din pappa.
-Du var enormt attraktiv som socialist. -Är jag inte det nu då?
Jo, visst! Men lever man länge ihop så tappar man väl lusten lite grann.
Det har vi väl inte. Vi har bara för mycket att göra och vi är för trötta.
-Det var ingen förebråelse. -Men vi tycker om varann på alla sätt.
Inte på det sättet, inte särskilt mycket i alla fall.
Vårt samliv har blivit fullt av undanflykter och förbud.
Jag kan inte hjälpa att jag inte tycker det är lika roligt som förr.
-Du får inte förebrå mig. -Bli inte så upprörd.
Vi har det bra, inte lika passionerat som förr-
-men det finns de som har det värre.
Det finns annat i livet än sex! Är du inte nöjd, får du skaffa en älskarinna-
-som har mer fantasi och är mer upphetsande.
-Jag gör sannerligen så gott jag kan. -Ja, det var just det.
Nu har du den där minen och det där tonfallet. Kläm ur dig vad det är!
-Du blir bara arg när vi pratar om det. -Nej, nu lyssnar jag.
Jag undrar varför vi krånglar till det här problemet? Sex är elementärt.
Det var aldrig meningen att det skulle bli ett stort problem.
-Jag tror att det är din mammas fel... -Det är så ytligt...
-Bli inte så härsken. Jag är ju snäll. -Du tycker ändå att felet är mitt.
Du sa att du gör så gott du kan... Hör du inte hur fantastiskt det låter?
-Tror du att jag sitter här och ljuger? -Nej, för fan...!
-Ska vi inte sluta nu och lägga oss? -Typiskt dig!
Du drar igång en jättelik utredning. Jag blir upprörd, då vill du lägga dig!
Du lider av en förkrossande ambitionsnivå.
Vi brukar skoja eller gräla om det.
Kan inte vårt arma sexliv få permission från dina ambitioner?
Du skäller för att jag inte bjuder till, sen för att jag anstränger mig.
-Ja, nu har jag ställt till det... -Ja, verkligen.
Kan du inte vara lite snäll? Det skulle hjälpa bättre.
-Det var dumt att börja röra i det här. -Man kan tala för mycket om det också.
Man ska tala om allt och inte hemlighålla nåt-
-men i den här saken är det nog fel.
Det finns sånt som måste leva sitt liv skyddat från insyn.
Det är jag övertygad om. Vi sårar och gör varandra ledsna i onödan.
Sen sitter taggarna kvar när vi hamnar i säng.
Det blir ta mig sjutton som att ligga på en spikbräda.
-Vad skrattar du åt? -Spikbrädan.
-Ska vi inte lägga oss nu? -Håll med om att du har varit dum.
Jag ber om ursäkt.
-Ger jag dig för lite ömhet? -Ömhet tar tid.
-Så du får för lite ömhet? -Vi får för lite. Vi ger för lite.
Därför kan vi väl resa på semester i sommar.
Ömhet ska inte vara nån semesterangelägenhet.
-Du är snäll, fast du är en idiot. -Tur att jag är gift med dig, då.
Du har dina stora ögonblick, fast emellanåt är det gräsligt medelmåttigt.
I vår ålder kraschar 10 000 hjärnceller om dan som aldrig blir ersatta.
Hos dig måste det minst vara en miljon, så dum som du är.
Du är hemskt söt, fastän du bråkar så förskräckligt.
-Ja... Jag sover nästan redan. -Jag ska bara se till barnen.
Jag sover nästan redan, så var inte orolig.
-Ska du inte ställa klockan? -Jag håller faktiskt på nu.
Om du vill, kan du få ligga med mig nu?
Tack för erbjudandet, men jag är faktiskt väldigt trött.
God natt.
Ni har nu sett andra avsnittet av "Scener ur ett äktenskap".
Det heter "Konsten att sopa under mattan".
Medan ni tittar på det vackra Fårö ska jag tala om vilka som har gjort vad.
Liv Ullmann, Erland Josephson och Gunnel Lindblom har skådespelat.
Sven Nykvist har fotograferat. Hans assistent har Lasse Karlsson varit.
Kläder: Inger Pehrsson. Rekvisita: Gunilla Hagberg. Masker: Cecilia Drott.
Ljud och mixning: Owe Svensson. Hans assistent: Arne Carlsson.
Klippning: Siv Lundgren. Scriptgirl: Ulla Stattin.
Övriga medhjälpare: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson och Siri Werkelin.
Produktionsledare: Lars-Ove Carlberg. Laboratoriet heter Filmteknik-
-där har Nils Melander gjort ljussättningen på Eastman Color.
Det hela är producerat av Cinematograph på Fårö 1973.
Johan och Marianne är lyckligt gifta sedan tio år.
De lever ett ombonat familjeliv med sina döttrar.
Plötsligt vägrar Marianne att äta söndagsmiddag med föräldrarna.
Detta upprorsförsök kvävs likväl i sin linda.
På laboratoriet får Johan besök av Eva - docent och kollega.
Hon har läst Johans diktsamling som han lämnat henne i största hemlighet.
Hon levererar en nedgörande, men vänskaplig kritik, som Johan tar hårt.
Under tiden besöks Marianne på advokatkontoret av fru Jacobi-
-som vill bryta upp ur ett 20-årigt äktenskap.
Förhållandet till mannen har varit kärlekslöst-
-och det har förtorkat hennes känsloliv.
Marianne lyssnar till berättelsen med plötslig och oförklarlig oro.
På lunchen gör Marianne och Johan trevande försök att nå varandra-
-men misslyckas.
Samma kväll öppnar de ett osäkert samtal om sina sexuella relationer-
-som inte alltid varit de bästa.
Men bådas förvirring och rädsla för konsekvenserna är allt för stor.
De sopar konflikten under mattan.
Vad här ser ut! Det här får ni faktiskt göra själva.
Hej då! Inte läsa mer än fem minuter. God natt!
Småsjunger
Gäspar
Det slår i dörren Nej, men... Kommer du redan!
Du skulle inte komma förrän i morgon! Är du hungrig? Vad snällt att du kom.
Flickorna sover! Det var inget på TV, så vi la oss tidigt.
Vi har haft bantdag i dag. Vill du ha en omelett eller en macka och öl?
Eller ska jag steka ägg och skinka? Eller värma lite soppa?
Öl och smörgås blir bra. Peter och Katarina ringer dig på måndag.
-En lång och tråkig historia. -Ska de skiljas?
-De verkar inte veta hur de ska göra. -Är det så konstigt?
Jag sa till dem att ta varsin advokat, men det ville de inte.
Ska du inte klä av dig så tar jag med brickan in i sovrummet?
Jag som var rädd att du skulle vara arg på mig.
Jag var otrevlig i telefon. Jag ringde igen, men du hade dragit ur kontakten.
Jag var trött i går. Jag träffade den där halvfiguren från departementet.
Jag undrar vad det är för idioter som sitter på de statliga anslagen.
-Jag var i alla fall dum i går. -Strunta i det.
Du vill aldrig tala färdigt om nåt. Jag ska inte alls bli långrandig.
Jag tycker att du har rätt. Jag har också rätt, på ett annat vis.
Om du inte vill gå bort i smoking, är det din ensak.
Men jag har rätt att säga att du borde skaffa en ny.
Jag vantrivs i smoking. Jag känner mig som en utklädd schimpans.
Nu börjar vi inte gräla igen. Jag älskar dig.
Att du inte vill ha smoking är inget allvarligt problem.
-Så lät det inte i går kväll. -Jag har ju sagt att jag har fel.
Vad jag blir hungrig när jag ser dig äta.
Jag får nog ta en smörgås också.
Jag har hungrat så att jag är alldeles yr i huvudet.
Jag har gått ner nästan två kilo sista veckan.
-Syns det? -Nej...
Ibland tycker jag att man borde få unna sig allt som är gott här i världen.
Tänk om man fick vara stor och tjock och på gott humör.
Minns du moster Miriam och onkel David? De var stora, tjocka och på gott humör.
Varje kväll gick de och la sig i sin knarriga lilla dubbelsäng-
-och var nöjda med varandra så tjocka och glada som de var.
Kan inte vi bli som de, och bara gå omkring och utstråla trygghet!
Men vad är det? Är du ledsen?
Har det hänt nånting? Vad är det?
Tala om vad det är?
Jag kom hit i kväll för att jag vill tala med dig om en sak.
Jag har gått och blivit kär, förstår du.
Det är oerhört löjligt och antagligen är det åt helvete.
Vi träffades i juni under kongressen. Hon var tolk och sekreterare.
Egentligen läser hon på sin examen. Hon ska bli lärare i slaviska språk.
Hon är inte uppseendeväckande. Du skulle nog tycka att hon är ful.
Jag vet inte vad det ska bli av det här. Jag vet ingenting...
Jag är totalt förvirrad.
Visst är jag glad, men jag har så dåligt samvete för dig och barnen.
Vi har ju alltid haft det bra, inte sant?
Jag menar... Vi har ju inte haft det bättre eller sämre än folk i allmänhet.
Men säg nånting då, för fan!
Jag vet inte vad jag ska säga...
Jag borde kanske sagt nåt tidigare, men jag tänkte att det kanske går över-
-att det bara är en tillfällighet... Jag ville inte oroa dig.
-Så konstigt... -Vad är det som är konstigt?
Jag har inte förstått nånting...
Jag har inte varit misstänksam, allt har ju varit som förut...
Vi har till och med haft det bättre.
Du har varit så snäll. Jag har gått omkring och varit en godtrogen dumsnut.
Jag har inte förstått nånting... Det är för jäkligt!
Nej, du har inte förstått nåt, men du har aldrig varit särskilt skarpsynt.
-Hur ska vi göra nu, då? -Jag vet inte.
Vill du skiljas? Ska du gifta dig med henne?
Varför berättar du det i kväll? Varför har du plötsligt så bråttom?
Vi reser till Paris i morgon eftermiddag.
Ja, jag vill bort från alltihopa! I alla fall en tid.
Jag ska ändå resa dit i höst och träffa Grandin.
Paula har fått ett stipendium. Hon tänkte utnyttja det i höst.
Jag vill vara med henne. Jag kan inte vara utan henne.
Vi reser i morgon eftermiddag.
Nu när jag talar med dig här hemma vill jag helst ge fan i alltihop.
Jag känner mig bara rädd och trött.
Inget är löjligare och banalare än det här.
Jag vet precis vad du tänker. Det finns inga ursäkter.
Hur kan du veta vad jag tänker?
Jag försöker att inte ha dåligt samvete, det är bara koketteri.
Det är så här, det är inget att göra åt det.
Ska vi lägga oss? Det är sent. Du ska väl tidigt i väg i morgon.
-Jag har ett sammanträde klockan nio. -Då föreslår jag att vi lägger oss.
-Ska du inte klä av dig? -Jo, visst...
Du har märken på bröstet. Så taktlös av dig.
-Vet du var min gråa kostym är? -På kemtvätt.
-Det var ju förargligt. -Skulle du haft den på resan?
-Naturligtvis. -Du kan hämta ut den i morgon.
Det hinner jag inte. Jag är upptagen till klockan tre och då är det dags.
Om du vill, kan jag hämta den åt dig. Jag kan packa din resväska också.
-Du är inget bra på det. -Nej tack.
Jag är faktiskt lite konventionell.
Annars tror jag att du har allt du behöver.
Rena skjortor och underkläder finns här, så det kan du ta med.
Du kan resa i blazer och flanellbyxor. Det ser snyggt och ungdomligt ut.
Om du tycker det, så...
-Hur länge blir du borta? -Jag vet inte. Det beror på.
Jag har fått tjänstledigt i ett halvår-
-och jag har en månads arbete som jag tar med ner. Det blir väl 7-8 månader.
-Åh...! -Det är lika bra att bryta upp genast.
-Tror du jag är kvar när du återvänder? -Det skiter jag i.
Vet du hur länge jag har gått med det här, inte det med Paula-
-men att jag skulle lämna dig och barnen?
-Säg det inte... -I fyra år har jag velat bli kvitt dig.
Det är ju bara prat.
Hur ska du klarar dig under din tjänstledighet?
Du måste betala underhåll till barnen.
Oroa dig inte, jag klarar mig.
-Har du tillgångar som jag inte vet om? -Just det, Marianne.
-Hur kan det ha gått till? -Hör på nu, för helvete!
Fast du inte har ett skit med det att göra.
Dels har jag sålt båten, dels har jag tagit ett lån.
Från första september får du och barnen 1 600 kr i månaden...tills vidare.
Sen får vi se hur vi ska göra. Tala med dina advokatkollegor.
Nämn ditt pris, bara! Jag kommer inte att ta en sak härifrån-
-utom möjligen mina böcker.
Jag ska bara försvinna. Jag dematerialiserar mig!
Jag ska betala allt jag kan för att sauvera dig och barnen.
Det enda som intresserar mig är att ta steget ut ur det här!
Vet du vad jag är mest trött på?
Det jävla tjatet om vad vi måste göra och om vilka hänsyn vi måste ta.
Vad din mamma tycker, vad barnen anser, om vi ska anordna den middagen-
-och om vi inte borde bjuda min pappa.
Att vi ska resa till Falkenberg, Åre, S:t Moritz.
Att vi ska fira jul, påsk, pingst, födelsedagar och hela helvetet!
Jag vet att jag är orättvis.
Jag vet att allt jag säger är alldeles åt helvete.
Jag vet att vi har haft ett bra liv.
Och jag tror att jag egentligen fortfarande älskar dig.
Jag tror att jag älskar dig mer nu sen jag träffade Paula.
Men kan du förstå den här bitterheten? Jag vet inte vad jag ska kalla det.
Bitterheten... Jag kan inte hitta på ett bättre ord.
Ingen kan förklara det för mig heller, eftersom jag inte har nån att tala med.
Utom Erik Broméus, han är ju själslig analfabet och tänker bara på pengar.
Jag förstår ingenting.
Jag förstår inte det jag kallar den här bitterheten, som bara blir allt värre.
Jag förstår inte. Varför har du inte sagt nåt?
Hur kan man tala om det som inte har några ord?
Att det är tråkigt att ligga ihop, fast allt flyter bra på det tekniska planet?
Att man vill slå till dig när du så prydligt äter dina frukostägg?
Och flickorna med sina pretentiösa fasoner. Varför har vi skämt bort dem?
Jag anklagar inte dig, Marianne.
Det har bara gått åt helvete. Ingen vet varför.
Jag måste ha gjort fel hela tiden.
Det är en bekväm utväg att ta skuld på sig, då är man stark och ödmjuk.
Ingen har gjort fel. Skuldkänslor och dåligt samvete tjänar ingenting till.
Jag har så dåligt samvete att jag knappt kan andas.
Allt är ju bara en slump, en grym tillfällighet.
Varför skulle vi slippa förödmjukelser och katastrofer. Allt är ju logiskt!
-Stackars dig... -Jag vill inte ha ditt medlidande.
Jag tror bara att det är tillgjordhet från mig, det här tomma snackandet.
Jag tror inte att jag rör vid nån sanning om oss.
Jag tror inte att det finns nån entydig sanning, förresten.
Allting man rör vid och allt man säger...det gör ju bara ont.
Kan du inte låta bli att resa, om jag ber dig allt vad jag kan?
-Det är bara pinsamt. -Kan du inte skjuta upp resan?
Jag tror att vi kan reparera vårt äktenskap. Du måste ge mig en chans.
Kanske Paula skulle förstå mig bättre. Jag borde få träffa och tala med henne.
Kan vi inte låta katastrofen gå fram över oss tillsammans?
Du ställer mig inför ett fullbordat faktum.
Det ställer mig i en löjlig och outhärdlig situation.
Jag vet... "Vad ska föräldrarna, din syster och umgänget säga?"
"Hur blir det för flickorna, vad ska deras kamraters mammor tänka?"
"Och alla middagar vi är bjudna på, och Peter och Katarina?"
Jag ger fan i det! Det ska bli skönt att bete sig som en fähund.
-Det var inte det jag menade. -Vad menade du då?
Suckar djupt
Jag glömde ställa väckarklockan. När måste du iväg?
Ställ den på halv sex. Jag måste packa och har ett sammanträde klockan nio.
Jag har länge tänkt köpa en ny klocka. Den bråkar så man nästan får hjärtslag.
Inte är den pålitlig heller. Så, nu står den på halv sex.
Förresten vaknar jag i alla fall. Du behöver inte vara orolig.
-Jag vill att du ska berätta om Paula. -Nej, men snälla! Vad tjänar det till?
-Varför ska du plåga dig själv? -Jag vill veta hurdan hon är.
Det är mycket värre att föreställa sig nån som man inte har konturer på.
Har du ett foto på henne?
Jag ber dig, hjälp mig med den här saken.
Skyll dig själv.
Var har jag min plånbok nu, då? I kavajfickan förstås.
Här är två foton. Det togs för två år sen under en semester vid Svarta havet.
Det är ett passfoto som togs för några veckor sen. Det tycker jag är likt.
Snyftar
Hon har vacker figur. Väldigt vackra bröst, verkar det som.
-Har hon det? -Jo då, hon har vackra bröst.
-Färgar hon håret? Det ser så ut. -Det är mycket möjligt.
-Vackert leende... Hur gammal är hon? -23.
Snyftar
Hon har aldrig varit lyckosam i sina kärleksaffärer.
Hon har varit förlovad två gånger.
Hennes liv har nog varit ganska förvirrat med alla möjliga sorters män.
-Plågar det dig? -Åja...
Hennes uppriktighet kan vara ganska obehaglig.
Jag vill inget veta, men hon envisas med att berätta sin erotiska biografi.
Det är ganska påfrestande, eftersom jag lider av retrospektiv svartsjuka.
Hon är mycket illusionsfri. Hon gör sig inga förhoppningar om oss två.
Hon säger att jag kommer att gå tillbaka till dig.
Ibland är det som repliker ur nån dålig pjäs som man sett för många gånger.
Hon har ett behov av att gardera sig mot misslyckanden. Det är rörande.
Hon är rätt barnslig, trots sina 23 år, sin intelligens och sin duktighet.
Hon är omåttligt svartsjuk, men det är ju jag också.
Hon är fruktansvärt rädd för dig. Det kan jag förstå.
Hon är rädd för min sekreterare och alla andra kvinnor som jag umgås med.
Över huvud taget är hon osäker. Jag hjälper henne så gott jag kan.
Ja, det är ovanligt och ganska förvirrande.
Har ni det bra i sängen?
Ja, det har vi faktiskt.
Först i början var det alldeles åt helvete...
Det var mitt fel också, jag är ju inte så van med andra kvinnor.
-Vi reste bort från stan tillsammans. -Reste ni bort...?
Du kanske minns att jag höll några föreläsningar i Köpenhamn i april.
-Var det då? -Vi slogs och bråkade.
Hotellet slängde ut oss. Jag sa att jag bytt hotell på grund av trafiken.
Vi kom till ett litet skitigt ställe på en bakgata, där fann vi varandra.
Vi låg med varandra både dag och natt.
Hon sa att hon aldrig haft det så bra med nån man. Det var uppmuntrande.
Jag vet vad du tänker, och du har alldeles rätt.
Du och jag fick det också roligare tillsammans efter vår Köpenhamnsresa.
-Talade du om det för Paula? -Nej, det vågade jag inte.
Jag sa att vi hade slutat ligga med varandra, att jag var impotent.
Jag var impotent med henne och låtsades att jag var det med dig också.
Men hon har en rent förbannad intuition.
Eller också är jag en dålig lögnare.
Hon märker genast när jag inte talar sanning.
Hon har en fruktansvärd förmåga att genomskåda mig.
-Ja, jag får mina läxor, må du tro. -Jag har alltid varit så godtrogen.
Nej, inte bara godtrogen, Marianne.
Du och jag har flytt in i en tillvaro som har varit hermetiskt skyddad-
-allt har fungerat. Vi har dött av syrebrist.
Och nu ska din lilla Paula väcka dig till liv igen?
Jag har liten självinsikt och vet lite om tillvaron, fast jag läst mycket.
Den här katastrofen kan vara bådas stora livschans.
Är det Paula som intalat dig såna dumheter? Hur naiv kan man vara?
Vi har mycket liten användning för sarkasmer i det här samtalet.
-Det har du rätt i, förlåt mig. -Jag försöker...
Jag försöker vara så uppriktig jag kan. Det är förbanne mig inte så lätt!
Vi har aldrig talat med varandra på det här sättet.
Vi har lov att vara naiva, osäkra och larviga.
Hur ska det annars gå till? Äsch!
Det här med Paula är en katastrof både för dig och mig.
Jag har försökt göra mig fri gång på gång, men hon släpper mig inte.
Och jag är på något sätt besatt av henne.
Det låter melodramatiskt att vara besatt av nån-
-men det är det enda adekvata ordet.
I början kämpade jag emot, men nu låter jag det bara gå åt helvete.
Jag är faktiskt ganska nöjd att ha det på det sättet.
-Du har verkligen råkat illa ut. -Jag vet inte.
Jag vet ingenting.
Kom och ligg intill mig.
Kom då.
Kom.
Jag vill att du ska ligga med mig. Det kan du väl i alla fall...
För gammal vänskaps skull.
Gråt
Nu ska du ligga här i min famn...
...så ska vi sova båda två.
Jag tror inte att jag kan sova. Det är nog bäst att jag packar och åker.
Lägg dig ner nu och blunda, så ska du se att du somnar.
Vi behöver sova. Det är en ansträngande dag i morgon.
Han gråter
-Jag skäms så för jävligt! -Så... Det talar vi om sen.
Nu är det bara du och jag.
Vi har några timmar kvar... bara du och jag.
Du...
Suckar
-Vill du packa eller äta frukost först? -Det får du bestämma.
-Ska du ha te eller kaffe? -Te, tack.
Kan du hjälpa mig med nageln. Den har spjälkat sig.
-Biter du på nagelbanden igen? -Har du sett Speers memoarer?
Jag trodde du hade läst den, så jag lånade den till mamma.
Du har bräckt hela nageln. Jag måste klippa helt ner. Nu blöder det också.
-Vad gör du med dina naglar? -Tack så mycket, det räcker.
-Tar du rakapparaten här eller i stan? -Jag måste ändå upp i våningen.
Jag kan ta den där.
-Vill du ha kvittot till kemtvätten? -Ja, det är lika bra.
-Var är det nånstans? -Storgatan, snett emot kyrkan.
-De här tänker jag inte ta med. -De kan vara bra att ha i vinter.
-Vilka pyjamaser ska du ha med dig? -Gör i ordning frukost i stället!
-Blir du generad när jag hjälper dig? -Jag tycker det är lite oanständigt.
Så.
-Vad glor du på? -Ingenting...
-Hur ska jag göra med din post? -Jag skickar min adress.
Du kan eftersända viktiga brev. Räkningar kan du betala med postgirot.
Rörmokaren skulle reparera badet innan vi kom hem. Har du pratat med honom?
Du kanske har glömt det i röran. Ska jag säga till, så det blir gjort?
Jag har ringt tio gånger, men inte fått tag i honom. Jag har inte glömt.
-Vad ska du göra med din bil? -Paulas syster ska ta hand om den.
Det är onödigt att den bara står. Hon har just flyttat utanför stan.
Men du får gärna ringa tandläkaren. Jag glömmer säkert lämna återbud.
Vad ska vi göra med din fars födelsedag? Vi ska ju dit på middag.
-Jag vore tacksam om du ringer. -Ja, det är nästan det värsta.
-Kan jag inte skriva? -Huvudsaken är att du inte glömmer det.
Det här med föräldrarna är det värsta.
-Vad säger jag till fröken Andersson? -Jag ger fan i städtanten!
Hon har varit hos oss i tio år och känner oss väl.
Hon är lojal och oumbärlig.
Det är lika bra att du får veta det. Hon ertappade Paula och mig en morgon.
Jag visste inte att ni hade ändrat dag. Plötsligt stod hon där i sängkammaren.
Min bil hade gått sönder och vi var och åt på ett ställe i närheten.
Jag tyckte inte det gjorde nåt om vi låg över hos oss.
Jag bad tanten hålla käften.
Hon dreglade av moralisk indignation, upphetsning och lojalitet mot dig.
Sen lagade hon frukost och behandlade Paula som ett oskyldigt offer-
-för mina djuriska drifter.
-Varför säger du ingenting? -Då behöver jag inte prata med henne.
-Vad är det, Marianne? -Det går snart över.
Vad ska jag säga till flickorna? Att du förälskat dig i en annan och stuckit?
En utmärkt formulering och sant. Jag väntar mig ingen förståelse från dem.
Jag måste fara nu, om jag ska slippa morgonköerna.
-Hej då, Marianne. Sköt bra om dig. -Hej då...
-Jag kanske är tillbaka om en vecka. -Om det vore så väl...
Vi skulle börja om från början med allt, gräva upp all rutin och slapphet.
Vi skulle tala med varandra om allt och ta reda på vad vi har gjort för fel.
Jag skulle aldrig komma med några anklagelser, jag lovar det.
Johan, det är så overkligt... Jag vet inte vad jag ska ta mig till.
Johan! Du lämnar mig utanför, du...
Vilken lösning som helst är bättre än det här.
Lova att du kommer tillbaka, så jag får nånting...
Du lämnar mig inte utan hopp? Även om du inte vill, så kan du väl säga det...
Jag måste gå nu! Marianne!
Slår igen dörren
Fredrik? Det är Marianne. Förlåt att jag väckte er. Är Birgit där?
Nej, det gör inget. Låt henne sova.
Hur har ni det då? Jaså, du tycker om att vara ensam på morgonen.
Jag ska inte störa dig länge.
Här är mulet. Så skönt du har det då.
Jo, Fredrik, det är nåt som jag måste tala med dig om.
Jag måste bara ha nån att tala med. Du och Birgit är ju våra vänner.
Jag måste...
Jag... Det är alldeles overkligt, Fredrik.
Det är så...
Jag håller på att börja gråta. Jag vill inte det, för då blir det mycket värre.
Det är så... Johan har blivit kär i en annan kvinna.
Hon heter Paula. De ska åka till Paris i dag.
Kan du inte tala med honom och be honom vänta? Han behöver inte resa genast.
Vad säger du...? Har du redan talat med honom?
Jag förstår.
Jag förstår...
Har du och Birgit vetat om det hela tiden?
Har ni vetat om det hela tiden, men inte sagt nåt till mig?
Vad är ni för vänner? Hur kan ni vara så nedriga och illojala mot mig?!
Jag bryr mig inte om vad du säger!
Vi har träffats gång på gång, och ni har bara suttit där och vetat...
...och inte sagt nåt... Fy fan!
Fy fan, vad är ni för vänner?! Dra åt helvete med dina förklaringar!
Det skulle vara intressant att få veta hur många andra som känner till det.
Jaså, ganska många... Jaså, det var ju bara att få veta!
Kvävd gråt
Ni har sett "Paula" - tredje avsnittet av "Scener ur ett äktenskap".
Medan ni tittar på det vackra Fårö ska jag tala om vilka som gjort vad.
Liv Ullmann och Erland Josephson har skådespelat.
Sven Nykvist har fotograferat. Lasse Karlsson har varit assistent.
Kläder: Inger Pehrsson. Rekvisita: Gunilla Hagberg. Masker: Cecilia Drott.
Ljud och mixning: Owe Svensson. Hans assistent: Arne Carlsson.
Klippning: Siv Lundgren. Scriptgirl: Ulla Stattin.
Övriga medhjälpare: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson och Siri Werkelin.
Produktionsledare: Lars-Owe Carlberg. Laboratoriet heter Filmteknik-
-där Nils Melander har gjort ljussättningen på Eastman Color.
Det hela är producerat av Cinematograph på Fårö 1973.
Johan och Marianne har levt lyckliga i tio år med sina båda döttrar.
Konflikter har lösts i samförstånd.
Riskabla sanningar och utbrott har undertryckts.
En kväll kommer Johan till sommarhuset där Marianne är med flickorna.
Han meddelar hustrun i bryska ordalag att han förälskat sig i Paula.
Nästa morgon ska han resa till Paris med henne.
Han har för avseende att vara borta i minst åtta månader.
Han vill bryta med allt det gamla och talar med en brutal uppriktighet.
Marianne drabbas oväntat och ohyggligt smärtsamt.
Efter en natt av häftiga känsloutbrott packar de hans väska.
När han ska gå bönfaller hon honom, nästan förödmjukande, att stanna.
Men han reser likafullt.
När han lämnat henne ringer hon en gemensam vän för att be honom medla.
Av honom får hon veta att ganska många i umgängeskretsen-
-har känt till Johans förhållande med Paula under avsevärd tid.
Detta blir ännu en svår chock för Marianne.
Dörrklocka
Hej. Varsågod och stig in.
-Vad söt du är. Vilken fin blus! -Tycker du? Jag köpte den härom veckan.
-Den är kanske lite flickaktig. -Den klär dig utmärkt.
Ska du inte klä av dig? Det blir nervöst att stå här.
Jag är också nervös. Jag har inte kunnat göra nåt vettigt på hela dagen.
-Det har ju gått ett halvår. -Hur kommer det sig...?
Paula är i London en vecka.
-Vill du ha nåt att dricka? -Gärna en ren whisky utan is, tack.
-Det är lugnande för magen. -Så du dricker whisky nu för tiden.
-Skål. -Hej.
Flickorna sover över hos moster Berit till ömsesidig förtjusning.
I kväll ska de på teater och i morgon åker de ut på landet.
Ja, det kunde vara jobbigt att träffa barnen. Hur mår de?
Vi ska skriva upp födelsedagarna i din almanacka, så du inte glömmer dem.
Jag köpte presenter från dig, men det genomskådade de.
Du kan väl bjuda dem på middag eller ta med dem på bio.
Du hör ju aldrig av dig till dem. De talar sällan om dig.
-Det är väl begripligt. -Att Paula inte kan låta dig komma hit!
-Ska du bara moralisera, så går jag. -Hon är ju så vansinnigt svartsjuk.
-Är du så feg att du inte säger ifrån? -Ja!
-Förlåt mig. -Det gör ingenting.
Jag vet att du tycker att situationen är orimlig, men skäll inte på mig.
-Vill du ha mer whisky? -Ja, tack.
-Hur har du det annars, Johan? -Ja, det är väl som vanligt.
-Hur har du det själv? -Jag klagar inte, det kunde vara värre.
Det var kanske en dum idé att träffas - vi gör bara varandra illa.
Då tycker jag att vi äter. Vi är nog hungriga - därför är vi stingsliga.
Det tycker jag var ett väldigt bra förslag.
Kom.
Du ser inte klok ut i den frisyren. Och du har lagt på dig några kilo.
Jag måste bekänna att jag blir kåt av att vara så nära. Vad gör vi åt det?
Vi kan väl äta först, så får vi se sen.
-Varsågod och sitt. -Du har köpt nytt porslin.
Det är arvegods. Faster Elsa dog för ett halvår sen.
Jag fick ärva en massa husgeråd - hon trodde att jag var så huslig.
Det mesta är oanvändbart, men porslinet är vackert.
Det blir bara en gryta och lite ost och rödvin sen.
Jag har inte hunnit ordna nåt annat, men du brukar gilla min mat.
Det doftar fantastiskt gott. Hörde du att Martin ska gifta om sig?
Jag träffade dem i stan. De var generade över att de inte hört av sig.
-Jag tyckte synd om dem. -Hans nya är en generalfjolla.
-Fast hon ska vara rik. -Hennes fars företag gick ju i konkurs.
Då har Martin hoppat i galen tunna.
-Är inte han en av dina bästa vänner? -Nej. Hur så?
Du låter så belåten.
En vis man sa "det finns nåt i våra vänners olycka som inte misshagar oss."
-Vilket gott vin! -Det är ett härtappat vin för 6:75.
Jag har det ganska oppåt nuförtiden.
Jag har fått ett anbud om en treårig gästprofessur vid Cleveland University.
Det är både ekonomiskt och karriärmässigt fördelaktigt.
Och jag emigrerar hjärtans gärna - här finns inget som håller mig kvar.
Jag är så trött på den akademiska ankdammen och vill heller inte skinnas.
-Jag flyttar i vår om allt går i lås. -Gratulerar.
Nu inställer sig den outtalade frågan: Ska du ha Paula med dig?
Svaret är nej.
Kalla det gärna en flykt. Ja, jag sticker. Det kan vara lagom.
Paula har lärt mig en hel del nyttigt om mig själv-
-men nu får det vara nog. Ärligt talat är jag ganska trött på henne.
Du tycker kanske jag är illojal som pratar skit om Paula-
-men hon har förverkat min lojalitet.
Jag är dödstrött på hennes känsloutbrott-
-skrik, tårar, scener, försoningar och kärleksbetygelser.
Jag ska tala om en sak.
Det bästa var att hon lärde mig skrika och bråka - jag fick slå henne.
Om jag berättade, skulle du inte tro mig.
Ibland har det känts som en grotesk teater där jag agerade och såg på.
Vi kunde bråka i flera dygn tills vi säckade ihop av utmattning.
Vad gott! Jag pratar bara om mig själv, men jag blir på så satans gott humör.
Då kanske vi ska tala om skilsmässan.
Om du är borta i flera år, så bör vi väl göra slag i saken.
-Det får bli som du vill. -Då tar vi ut skilsmässa.
Jag vill kanske gifta om mig när du är i Amerika.
-Har du nånting på gång? -Kanske det.
Hur vore det om du berättade lite om dig själv?
-Vill du ha lite mera? -Nej, jag är både mätt och berusad.
Hur har du det, Marianne? Att döma av ditt vackra yttre, så har du det bra.
-Jag undrar om du har en älskare. -Nu ska jag hämta kaffet.
-Du har möblerat om, ser jag. -Jag har flyttat in i ditt arbetsrum.
-Var är mina saker? -De står i ett magasin som jag betalar.
Jag tyckte att jag borde ha ett arbetsrum så jag köpte nya möbler-
-och hängde upp mina egna tavlor som du inte tyckte särskilt mycket om.
Var det taktlöst? Skulle jag ha väntat till efter skilsmässan?
Och nu har jag ställt om telefonen så att den står i mitt namn.
-Vad du verkar sur. -Nej, det var väl bra gjort.
Jag var trött på att sitta och arbeta vid sekretären i sängkammaren.
Det var obekvämt. Det viktigaste var ju att du kunde arbeta i fred för barnen.
Kom ska du få se.
Jag har tagit bort dubbelsängen. Det var ensamt att ligga i ena hörnet.
-Så nu är det lite kyskare. -Var härbärgerar du din älskare, då?
-Vi träffas hos honom. -För flickornas skull?
Vad dum du är! Flickorna tjatar om att jag ska gifta om mig.
-Vill du ha nåt att dricka? -Nej tack.
-Det här är en människovärdig bostad. -Du bor utanför stan.
Vi bor i en betongkupa på tre rum, tionde våningen och utsikt över betong.
l porten raglar berusade 13-åringar runt och slår ner pensionärer.
Huset spricker i alla fogar, och det drar så gardinerna fladdrar.
I två veckor hämtade jag vatten från en vattenpost - toaletterna strejkade.
Man undviker tunnelbanan på kvällen.
Och mitt i alltihop finns nåt som en bindgalen arkitekt döpt till "piazzan".
Men det är intressant för det motsvarar mina föreställningar om Helvetet.
-Tror du på Helvetet? -Men Paula, hon trivs där.
Det stämmer med hennes bild av världen, och det känns tryggt.
Fast jag kan bo var som helst, jag ser varje boplats som tillfällig.
Man måste ha sin trygghet inom sig. Det hade jag inte när jag bodde här.
Då var allt omkring oss så viktigt.
-Vi ritualiserade tryggheten. -Jag förstår inte vad du menar.
All trygghet var förankrad i ting utanför oss själva.
Våra ägodelar, vår villa, vårt sommarhus-
-vännerna, inkomsten, maten, föräldrarna, helgdagarna...
Jag ska berätta hur min trygghet ser ut. Jag tänker så här:
Ensamheten är absolut - det är en illusion att inbilla sig nåt annat.
Vänta dig inget annat än djävulskap. Allt trevligt är bara överraskningar.
Tro aldrig att ensamheten kan upphävas - den är absolut.
Man kan dikta en gemenskap, men det är bara dikter om religion och kärlek.
Ensamheten är likafullt total.
Det försåtliga är bara att man ibland drabbas av en illusion av gemenskap.
Men var medveten om att det är en illusion.
Då blir det lättare sedan att återgå till ordningen.
Man måste leva med insikten om den totala ensamheten.
Då slutar man att klaga och jämra sig.
Då är man ganska trygg.
Man lär sig acceptera meningslösheten med nån sorts tillfredsställelse.
Men man ska inte slå sig till ro, utan sträva med sitt så gott man kan.
Anledningen till det är att man mår bättre av att kämpa än att ge upp.
Jag önskar att jag vore lika säker som du.
Alltihop är ju ändå bara ord.
Man formulerar sig för att besvärja den stora tomheten.
Visst är det konstigt... Har du tänkt på att tomheten gör ont?
Man kan tänka sig att den skulle ge svindel eller andligt illamående-
-men min tomhet gör ont på ett fysiskt sätt.
Den svider som ett brännsår.
Det är som när man var liten och hade gråtit och hela insidan värkte.
Ibland förvånas jag över Paulas oerhörda politiska förtröstan.
Den är sann och innerlig. Hon är oavbrutet verksam inom sin grupp.
Hennes övertygelse ger henne svar på frågorna och fyller tomheten.
Jag önskar att jag kunde leva som hon.
Jag menar det verkligen utan nån som helst ironi.
Varför ler du så ironiskt? Tycker du att jag pratar strunt?
Det tycker jag med, men det kvittar.
Jag förstår inte vad du menar. För mig låter det lite teoretiskt.
Det är kanske för att jag aldrig talar om så stora saker.
Jag rör mig på ett annat plan.
Ett finare plan, förstås.
Ett speciellt plan reserverat för kvinnor med privilegierat känsloliv-
-och en lyckligare, mer jordisk anpassning till livsmysterierna.
Paula blir också livsprästinna när hon läst nån ny bok av nån förkunnerska-
-av det nya kvinnoevangeliet.
Ja...
Nånstans låter det som om du vore väldigt besviken.
Det är bara som du tror.
Du ska veta att jag tänker på dig hela tiden.
Jag undrar om du har det bra, eller om du är rädd och ensam.
Varje dag undrar jag vad jag gjorde för fel, så att det blev så här.
Jag vet att det är barnsligt, men jag tänker så i alla fall.
-Vad gjorde jag för fel? -Varför frågar du inte en psykiater?
Jag går hos en psykiatriskt utbildad läkare ett par gånger i veckan.
-Ibland träffas vi utanför praktiken. -Är han din älskare?
Vi låg med varandra ett par gånger, men det var misslyckat så vi slutade.
Vi ägnar oss åt mitt intressanta själsliv i stället.
-Vad har ni kommit fram till, då? -Ingenting.
Jag försöker lära mig prata.
Jag kastade ut dina möbler och flyttade in i ditt arbetsrum.
Jag hade så dåligt samvete, samtidigt som jag kände mig djärv.
Men det var ju alltid ett resultat i alla fall.
-Är du så trött? -Förlåt, det är nog vinet.
Jag har sovit dåligt och så är det väl spänningen.
-Du får gärna gå hem om du vill det. -Var inte dum.
Du kan sova på soffan en timme.
Det var ett himla tjat om en gäspning! Jag vill höra om resorna i ditt inre.
-Det är mycket intressant. -Det är inte så mycket att berätta.
Nåt konstigt har jag kommit på, men det har jag inte berättat för doktorn än.
Han har sagt åt mig att skriva ner allt som kommer för mig.
Funderingar, minnen och drömmar... Men det är svårt om man inte är van.
Det blir så stelbent - man hittar inte rätt ord och så låter det så fånigt.
Kan du inte läsa upp det du skrev i går? Jag hör gärna på.
-Vill du verkligen det? Är det säkert? -Ja.
Då ska jag hämta boken. Jag skrev i flera timmar, förstår du.
Jag somnade inte förrän klockan tre.
Det var väl typiskt nu när jag äntligen skulle få träffa dig.
Du är fantastisk söt. Du är verkligen hemskt söt, Marianne.
Nej, inga komplimanger. Nu ska vi intressera oss för mitt själsliv.
Gå och sätt dig nu.
Johan... Ska du gå och sätta dig, kanske?
Snälla Johan, gå och sätt dig, så läser jag för dig i stället.
Det ena goda behöver inte förskjuta det andra.
Jag tänker på dig hela tiden - hur det skulle bli om vi låg med varandra.
Längtat efter dig och hetsat upp mig... Men hur blir det när du går din väg?
Då står jag där och längtar efter dig, och jag vill inte ha det så.
Jag är kär i dig, förstår du inte det?
Ibland hatar jag dig för det du gjort.
Ibland tänker jag inte på dig på flera timmar - det är så skönt.
Jag har det bra - jag har vänner, jag har älskare, jag har mina barn...
Jag har ett arbete som jag sköter om och tycker om.
Men jag är så bunden vid dig. Jag vet inte vad det beror på.
Jag är kanske en pervers självplågare, eller helt enkelt den trogna typen-
-som fäster mig en gång i livet. Jag vet inte.
Det är så svårt, Johan.
Jag vill inte leva med nån annan än dig.
Andra män tråkar ut mig.
Jag säger inte det här för att ge dig dåligt samvete-
-eller för att utsätta dig för känslomässig utpressning.
Jag vill bara tala om för dig hur det är.
Därför blir det outhärdligt om vi börjar kyssas och ligger med varandra.
Jag kan inte förklara på annat sätt.
Sen går du din väg och då står jag och längtar efter dig igen.
När jag har haft dig på avstånd har det till och med varit lite trevligt.
Så vi ska inte ta på varandra.
Då blir det alldeles omöjligt och sen går du din väg igen.
-Jag är ju fortfarande kär i dig. -Säg inte så. Det är ju inte sant.
Tror du inte att jag har längtat efter dig varje dag den här tiden?
Vi hade det ju bra tillsammans. Vi var alltid vänner och hade det fint.
Om vi tycker om att ligga med varandra, så ska vi väl göra det om vi längtar.
Varför ska man ha en massa förbehåll och tänka på hur det känns dagen efter?
-Är inte det hemskt dumt? -Johan, jag vill inte.
Jag vill absolut inte gå här och tråna, gråta och längta efter dig.
Du måste förstå att det är så. Inget är dummare än det här.
Om du envisas, kan du gå hem. Jag vill inte ligga med dig.
Jag försöker ju förstå, fast jag förstår inte.
Du, nu sitter jag ju här.
Jag sitter här, och så ägnar vi oss åt högläsning i stället.
Jag går hem i anständig tid, ringer Paula och säger att jag var på teatern.
Kan du ge mig lite mer kaffe och konjak?
Nu känns det så fånigt alltihop...
Jag vill bara gå och gömma mig och gråta.
Om du vill, så går jag nu. Vi kan äta middag i morgon.
Ja, det är kanske bättre. Förresten, du ska stanna.
I morgon går det inte heller.
-Hej. -Hej.
-Jag tycker hemskt mycket om dig. -Jag bär mig åt som en barnunge.
Det är ju bra. Situationen är under kontroll.
Vi klarade krisen.
Jag skriver så slarvigt. Jag kan inte läsa min egen handstil.
I början är det inte så viktigt.
"I går greps jag av en nästan övermodig munterhet."
"För första gången på ett år kände jag lust att leva."
"Hela nyfikenheten på vad dagen kunde bära med sig."
Och så vidare, och så vidare... Jo, här!
"Plötsligt vände jag mig om och tittade på mitt gamla skolfoto."
"Jag var tio år."
"Jag tyckte att jag hade kommit på nåt som legat förberett, men ogripbart."
"Med förvåning måste jag konstatera"...
..."att jag inte vet vem jag är."
"Inte det allra minsta."
"Jag har alltid gjort det människor sagt åt mig."
"Så långt jag kan minnas har jag varit lydig, välanpassad och beskedlig."
"Jag hade några häftiga utbrott av självhävdelse som liten flicka."
"Men jag minns också att mamma straffade avsteg från konventionen"-
-"med exemplarisk stränghet."
"Min och mina systrars uppfostran gick ut på att vi skulle vara behagliga."
"Jag var ganska ful och kantig."
"Och jag informerades ständigt om detta faktum."
"Så småningom upptäckte jag att om jag hemlighöll mina tankar"-
-"och blev inställsam och förutseende"-
-"så gav ett sådant uppförande utdelning."
"Den verkligt stora förfalskningen inträffade likväl i puberteten."
"Alla mina tankar, känslor och handlingar kretsade kring erotik."
"Men jag förrådde inte detta till nån av mina föräldrar eller nån annan."
"Sen utvecklades lögner, hemlighållande och bortvändhet av bara farten."
"Far ville att jag skulle bli jurist som han."
"Jag antydde nån gång att jag ville bli skådespelerska"-
-"eller ägna mig åt teater på ett eller annat sätt."
"Jag minns att jag blev utskrattad. Sen har min förställning tilltagit"-
-"i mitt förhållande till andra människor - till männen."
"Samma konstanta förställning och förtvivlade försök att vara till lags."
"Jag har aldrig tänkt: Vad är det jag vill?"
"Jag har tänkt: Vad vill han att jag ska vilja?"
"Det är ju ingen osjälviskhet, som jag har trott, utan ren feghet."
"Och vad värre är - en fullständig okunnighet om vem jag själv är."
"Jag har aldrig levt ett dramatiskt liv - jag saknar begåvning för sådant."
"Men för första gången känner jag nu en häftig spänning inför tanken"-
-"att ta reda på vad jag egentligen vill med mig själv."
"I den ombonade värld där Johan och jag har levt så omedvetet och självklart"-
-"finns en grymhet och brutalitet"-
-"som skrämmer mig mer och mer när jag tänker tillbaka på den."
"För att köpa en yttre trygghet kräver den ett högt pris."
"Accepterandet av en fortsatt personlighetsförstörelse."
"Det är lätt att tidigt deformera ett barns späda självhävdelseförsök."
"För mig skedde det med injektioner av ett gift som verkar hundraprocentigt."
"Det dåliga samvetet. Först gentemot mamma"-
-"sen mot omvärlden och sist, men inte minst, mot Jesus och Gud."
"Plötsligt kan jag ana vilken människa jag hade varit"-
-"om jag inte hade låtit mig hjärntvättas."
"Och jag undrar nu om jag är räddningslöst förlorad."
"Om alla möjligheter till glädje för mig och andra"-
-"som ursprungligen fanns i mig, är döda."
"Eller om de bara sover och kan väckas till liv."
"Jag undrar vad för sorts kvinna jag hade blivit"-
-"om jag hade fått bruka mina resurser som de var avsedda."
"Hade Johan och jag gift oss med varandra i så fall?"
"Jo, det hade vi säkert. För om jag tänker efter helt ärligt"-
-"så var vi verkligen förälskade i varandra på ett innerligt sätt."
"Vårt fel var att vi inte bröt oss ur familjegemenskapen"-
-"och flydde långt bort och skapade nåt hållbart på egna förutsättningar."
Telefonen ringer
Hallå? Är det du? Du skulle ju inte ringa i kväll.
Är du svartsjuk? Det har du ingen anledning att vara - jag lovar.
Låter jag konstig? Jag vill inte väcka Johan.
Nej, han sitter i vardagsrummet och sover som ett snällt barn.
Min konversation tröttar ut honom så till den grad.
Jag tycker inte att du ska komma hit, vi ses ju i morgon kväll, David.
Vi kan väl äta middag och gå på bio.
Det blir väl bra? Ring mig i morgon bitti som vanligt.
Det är väl klart att jag låter konstig.
Jag kan inte kuttra i telefon. Johan har kanske vaknat.
Nu ska jag väcka min kavaljer och skicka hem honom.
Du kan ringa igen om en timme. Det blir bra.
Hej då. Nej, han har inte ens försökt kyssa mig.
Allt har varit ganska opassionerat, jag lovar. Hej.
Fan också att jag skulle somna. Det du läste var verkligt intressant.
Kan du förlåta mig? Kan du läsa mera? Jag förstår att du är väldigt sårad.
-Kan du inte läsa lite mer i alla fall? -Jag tycker du ska gå hem och sova.
-Jag är inte alls sårad. Jag lovar. -Det är kanske lika bra att jag går.
Du kan väl höra av dig nån gång - för barnens skull.
-Jovisst, det är klart. -Du är alltid välkommen, det vet du.
Om inte Paula vore så svartsjuk. Hon har sina skäl - det är synd om henne.
-När får du besked om resan? -Om nån månad.
-Jag kan väl få höra hur det blir? -Jag ringer - annars skriver jag.
Hur ska vi göra med skilsmässan? Vi måste bestämma oss.
-Tänker du gifta om dig, då? -Det kan jag inte veta nu.
-Jag vill vänta. Tycker inte du det? -Jag vet inte vad jag tycker.
-Du sover väl hos mig i natt?! -Jag sover hos dig i natt.
-Hur känns det? -Jag är lite rädd.
Då får vi väl ta mod till oss.
Vi måste ju inte ligga med varandra.
Vi kan bara hålla varandra i handen och sova.
Det är så skönt att vara hos dig.
Din älsklingspyjamas finns där inne.
-Vad söt du är. -Nej, jag är för tjock.
Ingen kan tro att du har två barn.
Titta inte på mig, jag blir så blyg.
Hej.
Telefonen ringer
Låt den ringa, det är inget viktigt.
Det är kanske älskaren. Vad kan han vilja så här dags?
-Vet han att jag är här? -Det är klart att han vet.
Fan vad han var envis!
Det är lika bra att jag svarar.
Hej. Jag kan inte tala nu.
Jo, Johan är kvar.
Vi har gått och lagt oss, om du absolut vill veta.
Det förstår jag. Vad vill du att jag ska säga?
Jag är ledsen, det är alldeles sant. Det vet jag inte.
Det är hemskt snällt om du inte ringer mer...över huvud taget!
Försök nu reagera som en vuxen. Jag vet att det är tråkigt-
-men nu vill jag inte tala med dig. Hej då, och var rädd om dig, David.
-Det var älskaren, förstår jag. -Numera "före detta älskaren".
-Du behövde inte säga att jag var här. -Skulle jag inviterat honom?
Är du kär i honom?
Ibland frågar du så in i helvete dumt att jag bara vill slå ihjäl dig.
-Jag berättar gärna hur hag har det. -Är du arg nu?
Nej, men gråtfärdig. Felet med mig är att jag inte kan bli arg.
Jag önskar att jag en gång i livet får bli så arg som jag borde vara.
Det skulle nog förändra hela mitt liv. Men det hör ju inte till saken.
Du talade om ensamhet i eftermiddags.
Det där du sa om att man ska vara ensam och stark.
Jag tror inte på ditt ensamhetsevangelium.
Jag tror bara att det är ett tecken på svaghet.
Vad är det, Marianne?
-Det är så förödmjukande. -Vilket då?
Jag tänker på dig och jag tänker på mig och jag tänker på framtiden.
Jag förstår inte hur du ska klara dig utan mig.
Ibland tänker jag att jag måste ta hand om Johan.
Han lever på mitt ansvar.
Det är min uppgift att se till att Johan har det bra.
Bara då får mitt liv en vettig mening.
Jag tror inte att man kan leva ensam och stark.
Man måste ha nån att hålla i hand.
Johan, jag tror att vi ska arbeta på att reparera vårt äktenskap!
Jag tror att vårt förhållande är vår stora och unika möjlighet här i livet.
Jag tror att vi försitter tiden. Inte ska du resa bort ifrån mig i flera år.
Du kommer att bli så osäker och rädd om inte jag tar hand om dig.
Förlåt att jag gråter. Det är inte meningen.
Vad är det? Kan du inte sova?
Jag ska gå hem. Jag får bara ångest av att ligga här. Förlåt mig.
-Det är ju Paulas handstil. -Det är ett brev från Paula till mig.
Jag fick det innan hon reste till London. Du ska läsa det här och nu.
"Kära Marianne! Du blir nog förvånad, men jag har inga onda avsikter."
"Jag tog uppdraget i London för att bryta den onda cirkeln av svartsjuka."
"Johan kommer att söka upp dig när jag reser, men det är mitt eget fel"-
-"eftersom jag hindrat honom att träffa dig och barnen."
"Om ändå gjort kunde göras ogjort." Typiskt Paula, lika smart som vanligt!
Hon vill att vi blir vänner. Hon står inte ut med fiendskap.
Det är ju gripande - det mest gripande är att du tror henne.
"Johan är den mjukaste, snällaste och mest ömsinta människa jag mött."
"Han saknar alldeles självförtroende, fast han vill verka duktig och modig."
Man kan säga vad som helst till vem som helst - på nåt sätt stämmer det alltid.
Porten slår igen
En bil startar
Ni har sett fjärde delen av sex scener ur ett äktenskap. Den heter Tåredalen.
Ni får se den vackra bilden från Fårö medan jag berättar vem som gjort vad.
Liv Ullmann och Erland Josephson har skådespelat.
Sven Nykvist har fotograferat och Lasse Karlsson var hans assistent.
Kläder: Inger Pehrsson. Rekvisita: Gunilla Hagberg.
Masker: Cecilia Drott.
Ljud och mixning: Owe Svensson och Arne Carlsson var hans assistent.
Klippning: Siv Lundgren. Scriptgirl: Ulla Stattin.
Övriga medhjälpare: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson och Siri Werkelin.
L-O Carlberg var produktionsledare och laboratoriet heter Filmteknik-
-där Nils Melander har gjort ljussättningen på Eastman Color.
Och det hela är producerat av Cinematograph på Fårö.
Och året är 1973.
Johan och Marianne har varit gifta i tio år.
De har haft materiell trygghet i en skyddad värld bland släkt och vänner.
Plötsligt meddelar Johan att han förälskat sig i den unga Paula.
De tänker resa utomlands i åtta månader och han vill bryta upp.
Nu har det gått ett år och Marianne har hämtat sig något efter chocken.
En dag vill Johan träffa henne. Hon bjuder på middag i hemmet.
När han kommer är båda skygga och reserverade.
Johan har erbjudits en gästprofessur vid ett amerikanskt universitet.
Han känner sig glad och hedrad, och vill nu bli kvitt Paula-
-som blivit ganska besvärlig i sin dramatiska och fordrande kärlek.
Marianne försöker berätta om sina försök att finna en ny livsform-
-som kan vara mer sann än hennes tidigare.
Båda är dock osäkra, ängsliga och sårbara.
De går till sängs tillsammans.
Men efter ett hopplöst försök till närmande går Johan sin väg.
Marianne är återigen ensam.
Förlåt att jag är sen.
Pappa ringde när jag skulle gå och blev så vansinnigt omständlig.
Han struntade i att jag hade bråttom.
-Hej. Hur mår du? -Jag är förkyld.
Först hade jag bara ont i halsen.
Sen blev det en himla snuva som gick ner i luftrören och nu har jag hosta.
-Oj då. -Jag känner mig febrig och obehaglig.
Jag hade tänkt avboka vårt möte-
-men du ska ju resa utomlands och papperen ska ju in till rätten.
Stackars Johan. Jag hoppas att Paula tar hand om dig.
Paula är både förkyld och magsjuk - det är väldigt romantiskt.
Ni klarar säkert av det.
Vad du verkar uppåt. Är det nåt särskilt?
Det är bara trevligt att resa bort och så är det ju vår.
Och jag har en ny kjol. Vad tycker du? Är den inte snygg?
-Fast färgen kommer inte till sin rätt. -Den är väl snygg.
Vad fint att vi kunde träffas på ditt arbetsrum - då spar vi tid.
-Här är inte vidare trivsamt. -Det passar till skilsmässopapper.
Här är avtalet som Henning upprättat - ordagrant så som vi beslutat.
-Då behöver jag inte läsa igenom. -Man ska läsa allt man skriver under.
-Vad du är ruskigt sur. -Jag är inte sur.
Och en förteckning över hur vi fördelat gemensamt förvärvade inventarier.
Det är bara som stöd för minnet - den ska inte signeras.
Marianne gnolar
Men här står att du ska ha farmors pendyl - det måste vara fel.
-Den har jag fått. Det har vi talat om. -Det minns jag inte att vi har.
Om du är så fäst vid den, får du behålla den. Men den är min.
-Du har naturligtvis rätt. Ta pendylen. -Se nu att jag inte roffat åt mig nåt.
Dina sarkasmer är bortkastade. Jag har snuva och är deprimerad.
-Vill du ha ett glas fin konjak? -Ja, det tycker jag att vi ska ha nu.
Jag fick en flaska av Egeman. Han höll föredrag i Paris och fick en låda-
-av "tacksamma kollegor". Skål på dig.
Nå, vad tycks? Jag tycket att det gör gott.
Jag tycker att det är gott. Jag tycker inte om konjak annars.
Jag känner mig redan bättre.
-Men visst är det svårt att skiljas. -Det är bara några jäkla papper.
Vi har levt åtskilda länge och träffas nästan aldrig.
Vi är överens, men ändå sitter man här med dåligt samvete.
-Det är konstigt. Johan! -Va?
-Det är så konstigt! -Jo, det är det.
När jag körde hit var jag på gott humör och bestämde mig för att inte gråta.
Du sa ju att du hade dåligt samvete.
Är det inte trevligare att sitta på soffan?
Vi släcker den mördande takbelysningen.
-Hur kan du ha det så jäkla otrivsamt? -Soffan är inte särskilt bekväm.
Jo då, om man lägger benen på bordet.
-Vill du ha mer konjak? -Gärna.
-Har du det bra nu? -Mycket bra.
-Är du ensam här i kväll? -Nej, det finns en nattvakt.
-Vad trevligt. -När man har snuva är inget trevligt.
Sluta sjåpa dig. Det är säkert inte dödligt. Skål!
-Det här blir bara godare och godare. -Du är på avundsvärt gott humör.
-Jag är faktiskt lite kär. -Är det fortfarande den där David?
Nej, det är passerat. Bry dig inte om det, du. Ge mig en kyss.
-Men jag har ju snuva. -Jag får ju aldrig dina infektioner.
-Var det som du tänkte dig? -Mycket bättre.
Lägg handen på mitt bröst.
-Tänker du förföra mig? -Ja, det tänker jag.
På mattan - heltäckande och allt. Precis nu och precis här.
Vore inte det trevligt? Du ser misstänksam ut.
Är du rädd för nattvakten? Vi är ju fortfarande gifta. Kom!
Kom och lägg dig ovanpå mig.
Man borde älska på golvet oftare.
-Johan, lås dörren. -Det kommer ingen.
-Jag är lite pryd. Lås dörren. -Ja, jag är kanske rädd för nattvakten.
-Skynda dig lite! Han kanske lyssnar. -Nej, han går runt.
Ska du ta av byxorna när du är så förkyld?
-Du får väl värma mig. -Så du inte blir så kall om stumpen.
Stackars lilla man som har det så tråkigt i livet.
Du ska kyssa mig. Jag tycker så mycket om när du kysser mig.
Johan, tänk om...
Hon viskar och skrattar
Du ska blunda. Jag blir så medveten när du tittar på mig.
Nu ska du lägga händerna på mina höfter - så där.
Det är skönt.
Tänk om nattvakten kommer nu.
Då får han vara med, för vi är ju så gränslöst frigjorda.
Nu ska vi stanna här hela natten och bara dricka...
...och älska.
Och i morgon ska vi lämna in skilsmässopapperen.
-Vad tänker du på? -Det skulle du gärna vilja veta, va?
-Du är kanske hungrig. -Det är jag jämt.
-Vad sägs om råbiff och en stor öl? -Inte får du gå på krogen med mig.
-Jag är ju i Uppsala med eleverna. -Stackars Paula.
I så fall går jag gärna ut på supé med dig.
-Har du nån toalett i närheten? -Ja, till vänster i korridoren.
Nu skriver vi under och firar en värdig avslutning på ett lyckligt äktenskap.
Jag vill läsa igenom det här hemma.
Ska vi börja ändra det här nu...?!
Du sa ju att man inte ska skriva under nåt som man inte läst.
Då sätter vi oss här och läser igenom alltihop från början till slut-
-så du ser att jag inte har lurat dig.
-Varför blev du så arg? -Jag är inte arg. Ska vi läsa?
-Är du förbannad? -Ja, men jag ska behärska mig.
Jag är ju van vid att behärska mig när det gäller dina nycker.
Ska vi lämna den här ointressanta diskussionen? Jag ska arbeta i morgon.
-Ska vi inte gå ut och äta nu heller? -Nej, jag är tacksam för det jag fått.
-Vem är det nu som har nycker? -Nej, hör nu Johan!
Det är meningslöst att tala nu. Jag ska försöka behärska mig.
Jag lägger papperen i ett kuvert som du kan ta med hem till dig.
Sen kan du och Paula kontrollera att jag inte har snuvat dig.
-Vad är det frågan om, Marianne? -Ingenting.
-Vi var ju så goda vänner nyss? -Glöm inte Evas födelsedag på tisdag.
-Glömmer jag ofta barnens födelsedagar? -Nej, jag påminner ju dig i god tid.
Sen får du betala hennes resa till Frankrike i sommar.
-Vad kostar den, då? -Ungefär tvåtusen kronor.
-Det är otänkbart! -Du kan väl låna av din mamma.
-Jag har lånat för mycket av mamma. -Jag har inte råd.
-Karins tandreglering kostade 1 000. -Kan de inte få tandvård i skolan?
Eva får ställa in Frankrikeresan. Man kan inte få allt man pekar på.
Hon är så in i helvete bortskämd och ouppfostrad.
Hon var hos mamma häromveckan. Mamma var skakad av hennes uppförande.
Sa din mamma det? Det är hopplöst. Men hon är i en svår ålder.
-Du måste sätta pli på jäntorna. -Vad är det för prat?
Vi kan tala om allt och det är jag tacksam för.
Sen får man strunta i uppförande och bortskämdhet.
-Jag har inga pengar till Evas resa. -Det får du berätta för henne.
Varför det? Du har ju vårdnaden. Jag betalar bara ett jäkla underhåll-
-som urholkar min ekonomi.
Ska jag dessutom ha en massa idiotiska utgifter...?!
Det är inte barnens fel att du hittade en annan!
-Hur kan du säga nåt sånt? -Förlåt, det var dumt sagt.
Jag får väl tala med vår dotter, men vi saknar kommunikationsmöjligheter.
När hon kommer hem till mig så läser hon bara Kalle Anka eller ser på TV.
Jag får bara enstaviga svar och Paula får inga svar alls!
Hon formulerar bara en mening om jag mutar henne med pengar eller bio.
Men när hon ringer till sina vänner så går käften i timmar.
-Några faderskänslor föreligger inte. -Vad löjlig du är som säger så.
-Löjlig och barnslig. -Just det - jag är inte road!
Jag satte dem till världen genom ett misstag och har betalat en förmögenhet.
Jag vägrar spela fadersrollen och jag tycker illa om barnen.
-Varför säger du inget? Är du arg? -Jag funderar.
Du var annorlunda mot barnen förr.
Kommer du ihåg hur glad du var när jag hade magen i vädret-
-och hur ivrig du var när Eva skulle få ett syskon?
Kommer du ihåg hur du sysselsatte dig med flickorna och skötte om dem?
Vi delade alla sysslor. Barnsköterskan sa upp sig i ren desperation.
Du var jämt med flickorna, du läste för dem och lekte med dem.
Du var så öm och varm och tålmodig. Mycket tålmodigare än vad jag var.
Minns du hur orolig du var när de var det minsta sjuka?
Du hade bättre hand med dem än jag, och de älskade dig.
Minns du våra lördagkvällar tillsammans?
Vad var det som hände?
Vad var det vi gjorde som var galet?
När blev barnen likgiltiga för dig?
När blev du likgiltig för barnen?
Vart tog all kärlek och omsorg vägen?
-Och glädjen...? -Jag gråter inte över spilld mjölk.
Ungarna växer upp, relationen bryts...
Kärlek tar slut, liksom ömhet, vänskap och samhörighet. Det bara är så.
Ibland är du och jag som två bortskämda favoriserade söndagsbarn-
-som har slösat bort våra resurser. Nu är vi fattiga, bittra och arga.
Jag ska berätta nåt banalt. Vi är känslomässiga analfabeter.
Vi kan allt om kroppen, åkerbruket i Pretoria-
-och att kvadraten på hypotenusan är lika med summan av kateternas kvadrat-
-men vi har inte fått lära oss ett dugg om själen.
Vi är bottenlöst och ohyggligt okunniga om oss själva och andra.
Nu gäspar du och då är föredraget slut.
Ska du ha en konjak till? Sen kan vi bestämma om det blir nån supé.
-Jag håller inte med dig. -Jag ska berätta nåt lustigt.
Gästprofessuren har gått åt helvete. Det kvittar, men ändå.
-Det var förfärligt tråkigt. -Ja, man blir lite ledsen.
Det är nåt jävla mygel som vanligt. Först sköt de upp resan.
Sen fanns det inga pengar, men sen fick Åkerman resa och där satt jag.
Så kan det gå - skål! Det hände i maj.
Jag behövde tjänstledighet. Då skulle jag kontakta universitetskanslern.
Då var de tvungna att tala om att Åkerman skulle resa.
Han har vetenskapat mer det sista, men det är klart att det är nåt mygel.
Jag förstår inte vad det är för mentalitet.
För några veckor sen skulle vi till Oslo på kongress.
Plötsligt lägger sig departementet i och säger att vi inte kan resa.
Dels saknas det pengar och sen måste vi vara hemma och "sköta vår tjänst"!
Vilket jävla språk!
Vi är väl för fan inga skolungar som tänker skolka!
Är det så man blir behandlad nu? Man är ingenting värd.
Man är obekväm. Sen är man ju inte av den rätta politiska ullen.
Inte progressiv.
Inte till vänster om vänster.
Överårig.
Utslagen i den stora kapplöpningen. Det är så man kan skratta ihjäl sig.
Jag fyller 45 år till sommaren.
Rimligtvis kan jag leva i 30 år till.
Ja... Objektivt sett är jag redan ett kadaver.
I 20 år kan jag förbittra mitt och andras liv genom att bara finnas till.
Jag betraktas som en dyrbar improduktiv enhet-
-som borde rationaliseras bort.
Och det här ska vara ens bästa år! Man kan göra nytta och har erfarenhet-
-men nej då! Ut med skiten, bara!
Låt fanskapet gå tills han ruttnar!
Jag är så in i helvete trött. Marianne...
Om jag bara vågade skulle jag ge upp allt och flytta till landet-
-eller be om nån liten tjänst på nåt läroverk i nån småstad.
Ibland tycker jag att det skulle vara skönt att... Äsch!
Ja, så har jag det.
Paula har en mycket ambivalent inställning till situationen.
Ibland säger hon att hon älskar mig-
-och ibland att jag är en värdelös parasit på välfärdssamhället.
Ibland tiger hon och packar sina väskor.
Jag vet inte vilket som skulle vara den största lättnaden för mig.
Förresten, Marianne...
...jag tror att hon bedrar mig, fast det gör inte så mycket.
Min svartsjuka har i princip gått över.
Egentligen har allting gått över.
Jag vet knappt längre vem jag är.
Det är nån som har spottat på mig och jag drunknar i spottloskan.
-Varför säger du ingenting? -Nog är det märkvärdigt...
När jag kom ville jag ligga med dig för att se om jag kände någonting.
Men jag kände inget annat än lite snäll vänskap.
Vet du vad jag tror? Att jag håller på att bli fri från dig.
Det har tagit lång tid och gjort olidligt ont, men nu är jag fri.
Jag kan börja leva mitt eget liv, och det känns fantastiskt skönt.
-Då får jag väl gratulera. -Jag vet inte varför jag säger det nu.
Det är grymt eftersom du har det så svårt, men jag bryr mig inte om det.
Jag har tagit för mycket hänsyn till dig, och det tog död på kärleken.
Om jag hade tillåtit mig att inte få dåligt samvete-
-så hade jag sett att allt vi gjorde mot varandra var fel.
Minns du efter Karins födelse? När vi inte kunde ligga med varandra.
Vi sa att det var självklart efter två havandeskap.
Och alla senare resonemang för att vi inte ville ligga med varandra.
Det var varningssignaler - röda lampor och stoppsignaler omkring oss-
-men vi förstod ingenting. Vi ansåg oss vara nöjda.
Jag tycker att såna här retrospektiva utställningar är oerhört likgiltiga.
Hon gallskriker
Jag blir galen på dig och dina idiotiska sarkasmer!
Är det bara du som får bestämma vad man ska känna?
Fy fan vad jag hatar dig.
Jag minns att jag tänkte det ganska ofta: "Fy fan, vad jag hatar henne".
Särskilt när vi hade legat med varandra och jag känt din likgiltighet.
Sen satt du naken på bidén och tvättade det där äckliga som kom från mig-
-som du tyckte luktade så jävla illa.
Då tänkte jag: "Jag hatar hennes kropp och hennes rörelser."
Jag skulle ha slagit dig.
Jag ville slå ner det där vita hårda motståndet som du utstrålade.
Men vi pratade om hur trevligt vi hade det tillsammans...trots allt.
Förklara då för mig varför jag har det bra nu.
-Jag gör allt den andre mannen ber om. -Vänta bara.
Om en tid gifter ni er och då blir du exakt likadan mot honom.
Vänta bara. Det där sitter djupt.
Sen börjar du leta efter en ny älskare som kan befria dig från avskyn.
-Jag vet att du har fel. -Det finns nåt som heter vanlig ömhet!
Det finns nåt som heter normal självklar sinnlighet.
Kroppslängtan, till exempel!
Men allt det där är blockerat för dig.
Tror du inte att även jag led av att vi inte hade det bra?
Jag kände: "Ska det vara så här uselt? Ska det vara så här?"
Vi satte oss ner och lugnade oss med att det sexuella bara var en bisak.
Vi hade det bra på alla andra sätt.
-Vilket självbedrägeri, Johan! -Du glömmer sånt som är obehagligt.
-Då kan du upplysa mig om det. -Vet du vad du gjorde?
Du utnyttjade ditt könsorgan - det blev en handelsvara.
Om jag fick ligga med dig en dag skulle du slippa nästa.
Om jag var hjälpsam, fick jag ett ligg.
Om jag vågade komma med kritik, så hämnades du genom att dra dig undan.
Det är fullkomligt groteskt! Du var värre än det värsta fnask!
-Du ville ju aldrig höra sanningen! -Är det nån jävla kvinnosanning?
Tror du att du kan trampa på mig hur mycket som helst?!
Skulle jag vara surrogat för din mamma? Allt tjat om att jag försummade hemmet!
-Att jag lät yrket komma i första hand. -Det är inte sant!
Jag hörde inget annat de första åren och ni gav mig bara dåligt samvete.
Du och din mamma och dina föräldrar gav mig dåligt samvete!
Och för att jag var dålig älskarinna!
Krav och oförrätter överallt! Gnäll och tjat och fan ta dig!
Om jag sen hämnades med mitt könsorgan, så var det inget konstigt.
Jag hade en kompakt övermakt emot mig - dig, min mamma och dina föräldrar.
När jag tänker på vad jag stått ut med och blivit fri ifrån-
-så vill jag skrika! Och jag säger dig - aldrig, aldrig mer.
Du gnäller om att du blivit överkörd och utintrigerad.
Och det är förbaskat rätt åt dig.
Han skrattar Jag önskar att du fick nedkört i halsen att du är en oduglig parasit!
-Nu är du fullständigt grotesk! -Än sen? Jag har blivit sån!
Men skillnaden mellan oss är att jag inte ger mig.
Jag tänker fortsätta leva i verkligheten precis som den är!
För det jag tycker om, mer än allt annat, är att leva!
Jag gillar att ta mig igenom motgångar! Jag ber inte om hänsyn!
Bra, då slipper vi medlidande och kan kasta vårt dåliga samvete på sophögen.
Vi börjar bli människolika, du och jag.
Felet var att vi träffades, förälskade oss och ville leva tillsammans.
Vilket gloriöst fiasko! Då skriver vi på papperen så fort som möjligt.
Sen delar vi på lysningspresenterna och säger "adjö, det var ju tråkigt".
Jag vet vad du har tänkt hela kvällen. Du vill inte ha skilsmässa.
-Det var det dummaste jag hört. -Bevisa motsatsen och skriv på!
Johan, om du ska vara ärlig... Se på mig, Johan!
Du har ångrat dig. Du vill inte skiljas och tänkte tala om det i dag.
Om det nu är så, är det då ett brott? Jag erkänner mig besegrad!
Jag är trött på Paula! Jag längtar hem!
Jag vet allt - du behöver inte titta på mig så där.
Jag är misslyckad och i utförsbacken.
Och jag är rädd och hemlös.
Det är inte rätt ögonblick att be dig återuppta vårt äktenskap.
-Om du vädjar till mitt medlidande... -Jag vill bara svara uppriktigt.
Jag var bunden vid dig på ett djupare sätt än jag förstod.
Jag var beroende av hem och familj och ordnat liv och stillsam vardag.
Jag är trött på att vara ensam. Ensamhet med Paula är värre ensamhet.
Jag härdar inte ut med någondera!
Jag kan inte tala om det här. Nu vet du i alla fall alltihopa.
Jag undrar hur det skulle bli.
Jag vet att det skulle bli mycket bättre än det nånsin har varit.
Jag vet att vi skulle bli mer angelägna om varandra. Tror du inte det?
Snart skulle vi falla tillbaka i vårt gamla beteende och tjat-
-och våra gamla aggressioner. Alla våra föresatser skulle vara glömda.
Vi skulle inte ha lärt oss någonting. Allt skulle bli som förr - eller värre.
-Det vore ett rejält misstag. -Hur kan du vara så säker på det?
Hur många gånger måste jag upprepa att jag inte känner nåt annat för dig-
-än ett rudimentärt medlidande.
Jag vill inte att du vädjar till mig!
Jag vet inte om jag klarar det.
-Det vore det värsta som kunde hända. -Vi kan väl i alla fall försöka?
Har du glömt hur jag tiggde och bad om att du skulle komma tillbaka?
Har du glömt hur jag grät och förödmjukade mig och bad?
Jag blev till och med religiös och bad Gud hjälpa dig så du kom tillbaka.
Har du glömt våra möten? Alla dina halvsanningar och undanflykter?
Du var totalt likgiltig för mig.
Jag förstod inte bättre då. Det kan du inte förebrå mig nu.
Förebrå...? Vilket fantastiskt ord, Johan!
Jag tycker att du är svagsint naiv!
Tror du att jag har gått igenom allt och börjat leva ett normalt liv-
-för att jag ska ta hand om dig så att du inte dukar under av självmedlidande?
Vore du inte så bedrövlig, skulle jag skratta ut dig!
När jag tänker på vad du har gjort blir jag nästan sjuk av raseri!
Titta, du! Jag tål den där blicken. Jag är härdad!
Om du visste hur många gånger jag drömt att jag slog ihjäl dig-
-att jag mördade dig, att jag misshandlade dig!
Om du visste hur jävla skönt det är att äntligen få sagt allt det här.
Du...du är faktiskt väldigt vacker när du blir så där arg.
Jaså, det var ju trevligt.
Ja, du ser ju bara komisk ut.
Förresten har du läppstift på kinden också.
Om jag förstått dig rätt, så anser du alltså att skilsmässan ska ha sin gång.
Precis så skulle jag vilja sammanfatta vad jag just har sagt.
-Vill du ha mer konjak? -Vi har nästan druckit upp allt!
Då är det inte konstigt att jag känner mig lite frigjord och märkvärdig.
-Hur mår du själv? -Förkylningen verkar vara borta.
-Jag har inte hostat på länge. -Om vi ska prata lite förnuft.
-Gjorde du inte det tidigare, då? -Nej, men det var klokt.
-Jag sitter här och är så klok. -Nu ska vi tala vettigt.
Du borde vara glad åt att jag har gjort mig fri.
Jag tycker att du ska göra likadant. Gör dig fri från allt som varit.
Sen ska du börja om från början under helt andra villkor.
-Nu har du en fantastisk chans. -Vill du svara mig på en sak?
-Nu låter du hemskt patetisk. -Vad tjänar det till att börja om?
Jag har ingen lust. Jag har försökt säga det tre-fyra gånger.
Jag har ingen lust att börja om. Jag är inte nyfiken på mitt liv.
Det säger du bara för att du är deprimerad. Du vill ha medlidande.
Nu slog du huvudet på spiken.
När jag tänker på hur jag var för ett år sen, så känns det helt främmande.
När jag låg med dig i dag tyckte jag att jag låg med en främmande man.
Det var faktiskt lite upphetsande. Tänk om vi blir goda vänner en dag.
Långsamt lär vi känna varandra som vi är, och inte det där hemska...
-Vad då för hemska? -Ja, det där maskerade.
Tänk om vi kunde lära känna varandra som de vi var ämnade att bli-
-och inte försökte spela roller som olika makter har ålagt oss.
Det är omöjligt. Maskeringen börjar i vaggan och fortsätter hela livet.
-Ingen kan finna sig själv. -Det är inte sant.
Jag lever hederligare nu än vad jag nånsin gjort.
-Och lyckligare? -Äh!
Allt prat om lycka är bara strunt. Lycka för mig...
...är att äta en god middag.
Jag är inte som du.
Förstår du inte att hela den här situationen skrämmer mig?
Jag känner en sån förfärlig frestelse att riva sönder skilsmässoavtalet.
Gång på gång tänker jag: Med vilken rätt hävdar jag ett självständigt liv?
Inbillar jag mig verkligen att jag har en uppgift utanför dig och barnen?
Jag känner en sån frestelse att vi ska börja om tillsammans.
Jag är starkare och självständigare och skulle vara dig till hjälp.
Jag känner en sån ömhet för dig, Johan.
Jag måste vara vrickad!
Jag vet ju att det är nödvändigt och riktigt att vi skiljs.
Det är förfärligt.
Jag förstår...tror jag.
-Nu ska vi inte prata mer om det här. -Nej.
-Ska vi ta den där supén, då? -Jag är nog för berusad för det.
-Kan vi inte sitta här en stund till? -Du får inte göra mig sentimental.
-Vi sätter oss i soffan en liten stund. -Och jag ska inte gråta.
-Prata inte så att jag börjar gråta. -Nej. Sätt dig.
Jag sätter mig.
Ska vi inte åka hem?
-Menar du hem till mig? -Ja, naturligtvis menar jag det.
-Nej, det går inte. -Varför går inte det?
För att jag har en man som sitter hemma och väntar.
Han kommer att bli illa berörd för att jag kommer så sent.
Och för att jag luktar konjak och att papperen inte är påskrivna.
-Är han svartsjuk? -Nej, inte särskilt.
Men han känner till min masochistiska läggning.
Vet du vad han sa när jag gick?
"Nu kommer du att ligga med din man. Sen kommer du hem med dåligt samvete."
"Du har inte skrivit på papperen och vill göra slut med mig."
Tänker du berätta att vi låg med varandra?
Nä! Det tänker jag inte göra.
-Jag är trött. -Det är sent och vi har druckit mycket.
Vi tar en rask promenad och går hem till våra respektive.
-Du är fantastisk. -Nej, men jag gillar det hälsosamma.
-Kom nu, så går vi. -Men papperen.
Papperen...
När jag kom var jag fast besluten att jag ville skiljas.
-Jag är inte så säker längre. -Det var ju generöst.
Jag hade kanske tänk gifta mig. Jag vet inte, men jag tror det.
Han passar mig och flickorna gillar honom.
Vi har det bra tillsammans. Han är frånskild och föreslog giftermål.
Jag kände mig ganska frestad.
Riv sönder papperen, Johan. Gör vad du vill.
De är ju ganska betydelselösa. Det kvittar vilket namn jag bär.
Gud, vilken predikan!
-Ska vi gå nu? -Jag skriver gärna på papperen.
-Gå inte. -Jag ska ringa efter en taxi.
Kan jag få en bil till Malmrosgatan 45? Ja, nu genast, tack.
Åker du med? Du har druckit för mycket.
-Jag sitter kvar en stund. -Nej, sitt inte här ensam.
Det ska väl du skita i? Jag vill att du stannar en stund.
Jag vill inte stanna. Du är trött och har druckit för mycket.
-Gå inte! Jag vill inte att du ska gå! -Gör dig inte löjlig.
-Gör dig inte löjlig själv. -Gör inte så här. Ge mig nyckeln.
Jag ger fan i vad du har att anföra.
Nu surrar det i Mariannes välplanerade skalle. "Vad gör jag nu?"
Har han blivit galen? Tänker han kanske slå mig?
-Jag tycker bara att du är komisk. -Jaså?
Varför skrattar du inte då? Jag tycker att du ser rädd ut.
Låt mig åtminstone få ringa taxi och avbeställa...
Varför det? De väntar bara i tio minuter, sen ger de sig iväg.
Sitt du bara lugnt. Det här kommer att bli långvarigt, det lovar jag.
-För all del. Vad vill du säga, då? -Ingenting.
-Jag vill bara se på dig. -Varsågod.
Jag borde väntat mig det här av en som du.
Jag brukar varna hustrur i skilsmässor att inte bli ensamma med sina män.
-Jag trodde inte det skulle hända mig. -Håll käften.
Jag är inte rädd för dig. Jag är ganska likgiltig för vad du ska ta dig till.
-Håll käften, säger jag! -Du är ju inte riktigt klok!
Får jag låna nyckeln så jag kan torka bort blodet?
-Jag släpper inte ut dig. -Ditt jävla förbannade as!
Det räcker nu, din jävla apa! Ska du hålla på på det där sättet?!
Jag skulle kunna döda dig! Jag skulle kunna döda dig!
Men, Marianne... Du, hur är det? Hur är det med dig?
Jag hade mig själv att skylla.
Kan jag få låna nyckeln nu?
-Ska jag hjälpa dig? -Nej, kom inte hit, är du snäll.
Den här femte delen av Scener ur ett äktenskap heter Analfabeterna.
Ni får se den vackra bilden från Fårö medan jag berättar vem som gjort vad.
Liv Ullmann och Erland Josephson har skådespelat.
Sven Nykvist har fotograferat och Lars Karlsson var hans assistent.
Kläder: Inger Pehrsson. Rekvisita: Gunilla Hagberg. Mask: Cecilia Drott.
Ljud och mixning: Owe Svensson och Arne Carlsson var hans assistent.
Klippning: Siv Lundgren. Scriptgirl: Ulla Stattin.
Övriga medhjälpare: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson och Siri Werkelin.
L-O Carlberg var produktionsledare och laboratoriet heter Filmteknik.
Nils Melander har gjort ljussättningen på Eastman Color.
Det hela är producerat av Cinematograph på Fårö.
Året är 1973.
Johan och Marianne har varit gifta i tio år och de grälade sällan.
Plötsligt förklarar Johan att han träffat en annan och vill bryta upp.
Efter några år beslutade de sig för att äntligen ta ut skilsmässa.
De träffas på Johans kontor för att skriva under papperen.
Det är dock lättare sagt än gjort.
Under det sista året har Marianne börjat finna sig själv.
Hon har återfått sin livsglädje, men med Johan är det tvärtom.
Hans framtidsplaner har gått i stöpet och hans uppdragsgivare-
-har förödmjukat honom. Han är hätsk, sårad och otrygg.
Dessutom har han fortfarande en trist och uppslitande relation med Paula.
Plötsligt krånglar han med skilsmässan.
Nu utbryter för första gången ett fruktansvärt gräl mellan dem.
Grälet övergår i handgemäng och slutar i total utmattning.
Sedan länge undertryckta aggressioner går i dagen.
I en stämning av förbittring och hat skriver de under papperen.
-Hej, lilla vän. -Hej, mamma.
Jag satt och slumrade till. Foten är bättre, men jag känner mig handikappad.
-När kan du börja arbeta? -Inte förrän i nästa vecka.
-Kan du sova på nätterna? -Det är svårt, men jag ska inte klaga.
Vill du ha te? Fröken Alm var klar med brickan för en halvtimme sen.
Förlåt att jag är sen, men jag hade nån som jag inte kunde bli av med.
Det förstår jag. Ska jag rosta en brödskiva åt dig?
-Nej tack, jag bantar. -Du är inte klok.
Jag motionerar 30 minuter varje morgon och spelar tennis två gånger i veckan.
Jo, det var en sak jag skulle fråga dig om.
-Kommer du med på gravsättningen? -När blir det?
-Vi hade tänkt oss den artonde. -Jag ska se om det går.
Nej, det går inte. Jag har ett mål i rätten och det kan ta hela dan.
-Ska pappa gravsättas i Uppsala? -Ja. Dina syskon kommer.
-Gravsättningen är en formalitet. -Det beror på hur man ser det.
-Kan vi inte ändra dag? -Alla de andra kunde komma.
Det är pappas och min bröllopsdag, men det har du kanske glömt.
Blir inte det onödigt upprivande? Ja, jag kan ändå inte komma.
Då lämnar vi den saken.
Jag ska hälsa från flickorna.
-De tänkte hälsa på dig i morgon. -Det var trevligt.
Eva var här i förrgår med sin pojkvän. Hon var en riktig liten dam.
Hennes pojkvän såg så trevlig ut. De satt här en hel timme.
Jag har svårare med Karin, men hon är som en avbild av sin morfar.
Jag menade inte att säga något ofördelaktigt om din far.
Jag har tänkt en del på vårt äktenskap.
-Nu har jag haft tid att fundera. -Vad har du kommit fram till?
-Ingenting, och det förvånar mig. -Hur menar du nu?
Vi hade ett bra liv. Ibland var vi ovänner, men vi grälade inte.
Vi nedlät oss inte till att förödmjuka och förolämpa, utan vi teg.
Det var bäst så. Så småningom glömde vi bort våra misshälligheter.
Nej, vi var inte långsinta - varken Fredrik eller jag.
Visst saknar jag honom, men jag känner mig inte mer ensam nu än när han levde.
-Det var tråkigt att höra. -Varför det?
Vi var båda strängt sysselsatta - han med sitt och jag med mitt.
-Mamma, får jag fråga om en sak? -Du får fråga mig om vad du vill.
-Du får inte tycka att jag är taktlös. -Jag tycker inte att du är taktlös.
Hur hade ni det i sängen, du och pappa?
-Pappa var mer intresserad än jag. -Ja?
Vad vill du veta mer? Han tog för sig och jag lät honom hållas.
Jag drog mig aldrig undan. Det var min skyldighet att stå till förfogande.
-Förresten hade han andra kvinnor. -Och du?
Hade du andra män?
När vi hade förlovat oss blev jag kär i en annan man och ville bryta upp.
Far och mor tyckte inte att jag skulle förhasta mig, och så blev det så här.
-Har du aldrig hatat pappa? -Vad menar du med det?
När ni gifte er skrev ni på ett kontrakt, helt på hans villkor.
-Har du aldrig hatat honom för det? -Jag tyckte om honom.
Dessutom var vi blinda som kattungar. Vi förstod inte vad vi gav oss in på.
-Men det är inte möjligt. -Nej, det är inte det.
Vad är det, då?
Jag undrar hur det hade varit om vi hade talat ut om allt emellan oss.
-Gjorde ni inte det? -Nej. Våra föräldrar lärde oss en sak:
Var och en tar hand om sina egna bekymmer.
Har du aldrig ångrat dig?
Nej, inte ångrat, men jag kan inte låta bli att tänka på vårt heroiska tigande.
Jag tror att det plågade pappa. Han var så livlig.
-Mycket gladare och öppnare än jag. -Sitter du här och förebrår dig?
Jag vet inte, men nog är det hemskt.
Nej, inte hemskt, det är ett alldeles för dramatiskt ord.
Nog är det besynnerligt att man kan leva ihop ett helt liv utan att...
-Utan att beröra varandra? -Ja, kanske är det så jag menar.
Och nu tycker du att det är ditt fel?
Nej, du ska inte tro att jag sitter här med dåligt samvete.
Nej, vi gjorde väl vad vi kunde, men ändå...
Det låter så krystat när man säger det-
-men han har försvunnit in i mörkret och tagit sitt liv med sig.
Det konstiga är att han har tagit mitt liv också.
Det här är att se sanningen i vitögat.
-Får jag fråga om en sak till? -Ja, det kan väl inte undvikas.
Varför var du så rasande på mig när Johan och jag skildes?
-Det var ju han som gick ifrån mig. -Jag var inte rasande - bara ledsen.
Du kritiserade mig hela tiden. Du borde stått på min sida.
Du borde ha hjälpt mig. Varför gjorde du inte det?
Jag minns precis tvärtom. Jag sa till pappa att vi inte skulle lägga oss i.
Vi skulle låta allt vara som vanligt.
-Det var pappa som var rasande. -Ja, så är det.
-Jag måste gå. Jag är sen. -Måste du gå redan?
-Jag kommer tillbaka på måndag. -Då kan vi äta middag tillsammans.
Nej, jag är tyvärr bortbjuden.
-Ta med klänningen och byt om här. -Vi får se hur det blir.
Det var så fint att prata med varandra.
Det ska vi fortsätta med, mamma.
Gå ut i köket och hälsa på fröken Alm, hon blir så sur annars.
-Ja, jag ska hälsa på henne. -Hälsa Henrik och barnen.
Henrik är bortrest. Han kommer hem på måndag.
Hej då.
Kom in.
-Hej. Stör jag? -Ja tack.
-Vad ska du och din fru göra i kväll? -Vi är faktiskt upptagna.
Jag tänkte ha en liten tillställning. Ni kan titta över om ni har lust.
-Vi blir sju-åtta stycken. -Det är tyvärr omöjligt.
-Jaså? Trevlig helg, då. -Tack detsamma, du.
Kan vi inte ses nån gång? Eller har du tröttnat?
-Snälla Eva... -Säg till om du vill göra slut.
-Då säger vi det. Det är slut. -Hyggligt av dig att säga ifrån.
-Det satt långt inne. -Jag ville inte såra dig.
Nej visst.
Jag måste skriva det här förbannade utlåtandet nu.
Visst, lilla Johan. Jag ska inte störa.
Tack för den här tiden, då. Du var en riktigt söt älskare.
-Fast lite tankspridd. -Tack själv. Du får också högsta betyg.
-Är det nån annan? -Ja, men jag säger inte vem det är.
Är det nån jag känner? Det måste vara Lena.
-Det är inte Lena. -För all del. Hon är snygg.
Men är hon inte för ung och vidlyftig?
Det är alltså inte Lena.
Det gör förresten detsamma. Hej då, min älskling.
Ja?
-Tjänare! Trevlig helg. -Tack detsamma, hör du.
Långhelg med familjen är det jävligaste som finns.
Jag hörde att U.K. hade satt dig på en utredning.
-Jag lär vara avskuren i två år. -Så trist.
En idiotutredning. Om två år, när den är klar, kommer den att vara värdelös.
Jäkla Ludde! Varför går du inte till Hammarberg och betackar dig?
Han är den svenska ämbetsmannakårens största pajas.
Snart sitter han i regeringen.
-Men vad sa han? -Det var inte särskilt uppmuntrande.
-Ja... Hej då. -Du, tidningen!
Har du pippat med Lena? Du är kåt på henne, va?
-Du själv, då? -Jo tack - för all del.
-Jag skulle nog inte våga. -Va?! Har du resignerat?
Ja, jag håller mig i trim. Jag motionerar, jag spelar tennis-
-jag simmar och håller efter matchvikten så man inte blir generad-
-om det kommer till en närmare presentation. Nakna fakta! Hej då.
Jag tycker att du är en stor skit! Inte för att du struntar i mig.
Det var roligt så länge det varade, men du är en potta som inte kan säga ifrån!
Du är så jävla pretentiös och bortskämd att du blir uttråkad av allting.
Till slut har du så tråkigt att du blir anonym. Du flyter ihop med bokhyllan.
Du är bortskämd och mallig och pretentiös! Du är livslat.
Du vill att andra ska leva åt dig.
Minns du när du var på hälsokontroll och upptäckte att du hade krympt?
Varför stretar du inte emot? Varför bråkar du inte som fan?
-Du är ju högfärdigheten själv. -Förklaringen är...
Du är så högfärdig, bortskämd och pretentiös att...
Jag tycker ju om dig, din dumskalle. Det är därför jag skäller på dig.
-Och så tycker jag lite synd om dig. -Tack för vänligheten.
Du kan väl säga till när du tröttnar på Lenas bulliga ungflicksbröst-
-och börjar längta efter mina plattare, men betydligt moderligare former.
För all del, Lena är en duktig sekreterare.
Och hon är säkert hemskt gullig.
Men hon är för ung för dig. Du kommer att göra dig illa.
Det är faktiskt inte Lena.
Jag har väl min intuition. Jag märker att du är ruskigt engagerad.
-Kanske det. -Det kan inte vara nån annan än Lena.
Hej då.
Hej. Är du färdig?
Fint, då kommer jag och hämtar dig. Jaså, inte det?
Kan vi inte mötas på Karlaplan vid Narvavägen?
Passar det? Då kommer jag om två minuter. Hej.
Det här är så roligt att det inte är klokt.
Jag var i sommarhuset i går och satte på värmen och städade och handlade.
-Det är precis som förr. -Hur längesen är det jag var där?
-Det är sju år, tror jag. -Du själv, då?
Det blir allt mer sällan. Henrik föredrar inlandet.
Vi hyr ut för det mesta. Flickorna och jag är där ibland.
De har sitt eget liv nu.
-Hur är det med din man? -Överansträngd med högt blodtryck.
-Hur mår din hustru? -Bra, hon är i Italien.
Tänk att våra respektive är utomlands samtidigt.
-Det känns nästan oanständigt. -Det är ju det som är trevligt.
Det är sig ganska likt.
Det är lite slitet. Vi har inte råd att reparera det.
Ska du inte ställa bilen i garaget? Annars kommer Erik på besök.
Då blir det sånt liv när han får syn på dig.
-Ska du inte göra det nu? -Jag kör in bilen sen.
Det känns lite konstigt.
Kan vi inte lägga oss på sängen? Kom nu.
Jag är inte klok. Jag är nervös som det vore första gången.
Men det är det faktiskt inte. Kom!
Det är nästan exakt ett år sen.
Det var den 8 september - dagen före min födelsedag.
-I dag är det den 28 augusti. -Det var du som förförde mig.
-Ja, det var det. -Såg du nånsin andra akten på pjäsen?
Tänk att vi smet i mellanakten.
-Vad fick dig att bestämma dig? -Jag vet inte.
När jag kom till teatern såg jag dig där - alldeles ensam.
Så det var naturligt att jag dök på dig i mellanakten.
Jag blev faktiskt hemskt glad.
-Jag blev glad när du blev glad. -Och du sa: "Kom, vi sticker härifrån."
-Du rodnade. -Ja, jag hade ju ett enormt stånd.
-Jag blev också vansinnigt upphetsad. -Jag hade inte sett dig på två år.
-Precis två år. -Och nu firar vi ettårsjubileum.
Nej, vi firar inte ettårsjubileum - vi firar tjugoårsjubileum.
-Vi gifte oss i augusti för 20 år sen. -Ja, det har du faktiskt rätt i.
Ett helt liv. Vi har levt tillsammans i ett helt vuxenliv.
Det är väl underligt?
Men käraste, käraste...
Är det så konstigt? Vi sitter i den här gamla förbaskade sängen.
Det var annorlunda på hotellrummen. De var lagom opersonliga.
Det var nog dumt att fara hit. Vi skulle farit till Danmark.
-Vi hade inte tid. Det här är utmärkt. -Det är det inte alls.
-Jag ringer Fredrik. Han har en stuga. -Hur ska vi komma in där?
Det finns säkert nån granne som har nyckel. Vi kan väl försöka.
Fredrik! Tjänare, det är Johan. Hur mår du?
Jag kan inte må bättre. Jag ringer i ett delikat ärende.
Kan jag tala ostört?
Kan du låna ut din fiskarstuga till mig över helgen?
Ja, du har rätt, fast det är inte som du tror.
Mycket söt. Ung? Ja, hon är i yngsta laget, tycker jag.
Ja, det är lite känsligt.
Tack ska du ha. Fint. Jag hoppas att jag kan göra dig en tjänst.
Och säg ingenting till Birgit. Fruntimmer förstår inte sånt här.
Jaså? Nyckeln ligger under trappstenen - fint.
Ja - blond med underbar figur.
Ja, jag kan ringa dig.
Hemskt hyggligt. Tack ska du ha. Hälsa Birgit.
Nej, det kan du låta bli - det blir bara missförstånd. Hej då.
Här är trappstenen. Titta - här!
De skrattar
-Nu städar vi. -Ja, det gör vi.
Vad är det med dig? Gråter du?
Du är så rörande. Jag är ju inte klok.
-Är jag rörande? Det var som fan. -Du är det.
-Kära Johan. Du har blivit så liten. -Tycker du också att jag har krympt?
Nej, du är mycket vackrare nu, och så är du så mjuk och snäll.
Du var alltid så spänd i ansiktet och på din vakt och ängslig.
-Är människor elaka mot dig? -Det vet jag faktiskt inte.
Jag har nog slutat försvara mig.
Nån sa att jag var slapp och eftergiven och förminskade mig själv-
-men jag har funnit mina rätta proportioner.
Ödmjukt har jag accepterat mina gränser.
-Det gör mig snäll och sorgsen. -Du som hade så stora förväntningar.
Nej, det var min familj som hade stora förväntningar - inte jag.
Jag ville så gränslöst gärna göra dem till viljes-
-och infria andras förväntningar.
Som barn hade jag mycket blygsamma föreställningar om vad jag skulle bli.
-Vad ville du bli, då? -Har jag inte berättat det?
-Tack. -Ja, du är lite gammal.
Berätta nu.
Du kanske minns att jag hade en morbror med en pappers- och leksakshandel.
Jag fick ofta vara där eftersom jag hade behov av stillhet och frisk luft.
Ibland fick jag hjälpa honom och moster Emma i affären.
-Min dröm var att äga en sån affär. -Vi skulle ha haft en sån affär.
Vi skulle varit tjocka och trygga och haft många barn-
-och varit respekterade och varit med i nån förening och aldrig grälat.
Du skulle aldrig ha funnit dig till rätta i en liten landsortshåla.
Förmodligen inte.
Jag drömde om att föra de förtrycktas talan.
Och så blev jag skilsmässoadvokat. Nu ska vi städa.
Hej.
Tror du att två människor som lever ihop kan bli helt sanningsenliga?
Vi kunde inte det. Tänker du på om vi inte hemlighållit nåt för varandra.
-Visste vi att vi hemlighöll saker? -Vi ljög medvetet för varandra.
Gjorde du det?
I början av vårt äktenskap bedrog jag dig. Blev du chockerad?
-Jo, det blev jag nog. -Det var inget allvarligt.
Jag kände mig tyngd av äktenskap, barn och familjeförpliktelser-
-så jag hoppade av lite grann. Mitt samvete höll helt tyst.
Jaså? Jaha, se där. Och om vi hade talat sanning?
Om jag hade talat sanning på våren 1955-
-så hade vårt äktenskap pulveriserats.
Jag hade brutit med föräldrarna och sålt barnen.
Och jag hade slagit ihjäl dig trots att jag älskade dig.
Tillämpar du de här erfarenheterna i ditt nya äktenskap?
-Ja, jag måste ju ljuga hela tiden. -Jag också.
-Plågar det dig? -Javisst, men vad ska jag göra?
-Plågar det dig? -Jag vet inte.
Min fru Anna är helt ointresserad av såna problem.
Hon har inrättat äktenskapet till ömsesidig bekvämlighet.
Johan...älskar du din hustru?
Denna eviga fruntimmersfråga...! Jag tycker om att äta frukost med henne.
Och hon vill ta hand om dig, va?
Hon säger att hon tycker om mig och att hon är trygg med mig.
-Det är helt obegripligt. -Du har nog dragit en vinstlott.
I så fall skulle jag väl inte bedra henne med dig.
Du kanske älskar oss båda två.
Vill du veta hur jag har det med min man? Det var dumt att vi gifte oss.
-Vi tog det som ett skämt. -När träffades ni?
Det var några år sen.
Om du ursäktar att jag säger det, så var det en sexuell angelägenhet.
Jag förstår.
Henrik är mycket övertygande på den punkten.
Han är förtjust i sex.
Och han överbevisade mig om att jag var lika förtjust som han.
Som du minns var jag inte så angelägen förr.
Jo, det minns jag.
-Du vill inte att jag talar om det. -Nej, det gör jag inte.
Men det kan inte hjälpas.
Jag blev som besatt av det här nya som jag inte hade varit med om.
-Jag tyckte att jag var omättlig. -Det var trevligt - åtminstone för dig.
Jag blev genast oerhört bunden vid Henrik.
Och han var förtjust i mig.
Det hindrade inte att jag ganska snart upptäckte att han hade andra kvinnor.
-Det var kolossalt. -Jag blev vansinnigt förödmjukad.
Jag blev till och med svartsjuk.
-Blev du svartsjuk...?! -Ja, kan du tänka dig.
Vi hade ett våldsamt uppträde och jag bad honom dra åt helvete.
-Och då gjorde han det? -Ja, det gjorde han.
Han sa att jag var överspänd och så gick han.
Efter några veckor bad jag honom komma tillbaka.
Vi reste på semester och sen gifte vi oss.
Sen har det varit upp och ner - mest ner.
-Jag vill fråga dig om en sak. -Jag vet.
Du sa en gång att jag hämnades på det sexuella planet.
Jag försökte hämnas på Henrik, men han struntade i det.
Han sa att jag tråkade ut honom-
-och ägnade sig med hull och hår åt nån annan kvinna.
Då satt jag där med min hämnd. Så jag la av med det där.
Jag har blivit fri från det.
-Vi har det också bra numera, älskling. -Javisst.
Johan, du ser så fundersam ut. Vad tänker du på?
Jag tänker på att allting är bra. Det är fantastiskt bra.
Det är nästan gränslöst bra, men jag uthärdar inte.
Du ville inte höra sanningen,
Tror du jag bryr mig om dina orgasmer med den förbannade blodtryckaren?
Jag beundrar din kompletta frigörelse. Du borde ta mig fan skriva en roman.
Kvinnosaksprästinnorna lär applådera.
Måtte du inte vara så dum som du låter.
-Jag skiter i det där. -Men nu är det viktigt.
Nej, det är en bisak - bara en liten del i det utmärkta livet bjuder på.
Tänk på alla våra insikter, klokheter och medvetenhet.
Det är storartat, nästan fantastiskt.
Vi har upptäckt oss själva. En inser sin storhet, den andra sin litenhet.
Här sitter vi och pratar skit om våra respektive.
De är praktiskt taget här i rummet. Det är andlig gruppsex på högsta nivå.
Det är som en lärobok i livskunskap.
Det är makalöst, analysen är total, men jag uthärdar inte!
Jag förstår vad du menar, men jag tycker inte att det är så förfärligt.
Jag kan inte leva i det kalla ljuset över alla mina bemödanden.
Om du visste vad jag strävar med min meningslöshet.
Jag försöker muntra upp mig med att livet har det värde man tillmäter det.
Men jag kan inte glädjas åt sånt snack. Jag vill ha något att längta efter.
Jag känner inte som du.
Jag har förstått det.
Men jag uthärdar och jag trivs.
Jag litar på mitt förstånd och min känsla.
De två samarbetar. Jag är nöjd med dem.
På äldre dar har jag fått en tredje medarbetare.
-Det är min erfarenhet. -Du skulle bli politiker.
-Kanske det. -Herregud...
Jag tycker om människor.
Jag gillar förhandlingar, förståndighet och kompromisser.
-Du tränar på ditt vaItal, hör jag. -Tycker du att jag är så svår?
-Bara när du predikar. -Jag ska inte säga ett ord till.
Lova att inte säga fler sanningar i kväll.
-Jag lovar. -Och inget mer om orgasm-atleten.
Nej, inte ett ord om honom.
Kan du för ett kort stund lägga band på ditt fruktansvärda snusförnuft?
Det blir svårt, men jag ska försöka.
Kan du möjligen ransonera lite med din gränslösa kvinnokraft?
-Det blir nödvändigt. -Då så.
Då går vi och lägger oss.
Mistlur
-Nej! -Men Marianne...
-Nej! -Vad är det? Så ja.
Kom och sätt dig. Kom, Marianne.
Varför tror du att man drömmer så där? Vad kan det bero på?
-Du kanske har ätit något. -Tror du det?
Eller så finns det nåt i din välordnade värld som du inte kommer åt.
Håll om mig. Jag fryser så hemskt.
Tror du jag håller på att bli sjuk? Flickorna har varit förkylda.
Jag tar filten över axlarna.
Kommer du ihåg vad som skrämde dig? Vad drömde du?
Vi ska över en farlig väg, eller nåt sånt.
Och jag vill att du och flickorna ska hålla mig i handen.
Men det går inte, för vi har inga händer kvar - bara stumpar.
Och hela tiden halkar jag i lös sand.
Och jag kan inte nå er där ni står, där uppe på vägen.
En hemsk dröm.
Johan, tror du att vi lever i absolut förvirring - vi allihop?
Vad menar du med förvirring?
Rädsla, osäkerhet, oförstånd... Jag menar förvirring.
Tror du att vi är rädda för att halka utför, utan att veta vad vi ska göra?
-Ja, det tror jag. -Tror du att det redan är för sent?
Jo...men sånt får man bara tänka - inte säga.
Johan...tror du att vi har missat nåt viktigt?
-Vi allihop? -Nej, du och jag.
Ibland förstår jag hur du känner och tänker.
Jag blir så full av ömhet och jag glömmer mig själv-
-fastän jag inte utplånar mig själv. Det är en alldeles ny känsla.
-Förstår du vad jag menar? -Ja.
Johan...
Ibland sörjer jag att jag aldrig älskat nån människa.
Och jag tror inte att nån människa har älskat mig.
-Det gör mig ganska bedrövad. -Nu är du förskräckligt överspänd.
Är jag?
Jag tycker att jag älskar dig på mitt ofullkomliga och själviska sätt.
Och ibland tror jag att du älskar mig på ditt beskäftiga och bråkiga sätt.
Jag tror att vi älskar varann på ett jordiskt och ofullkomligt sätt.
-Men du har såna pretentioner. -Jag har det, va?
Så här i all enkelhet mitt i natten i ett mörkt hus nånstans i världen.
Jag håller faktiskt om dig och du sitter faktiskt i min famn.
Jag känner ingen vidare inlevelse eller medmänsklighet.
Det gör du inte, nej. Du är så fantasilös.
Min kärlek ser ut hur fan som helst och den känns sällan till vardags.
Och du tror verkligen att jag älskar dig också?
Ja, men vi ska inte tjata om det för då dunstar kärleken bort.
Nu ska vi sitta här hela natten.
Nej. Mitt ena ben har somnat och vänsterarmen har gått ur led.
Jag är fruktansvärt sömnig och jag fryser om ryggen.
-Då är det lika bra att vi kryper ner. -Ja, det tror jag.
God natt, min älskling. Tack för samtalet.
-God natt. -Sov gott.
Ni har nu sett sjätte och sista avsnittet av Scener ur ett äktenskap.
Det heter "Mitt i natten i ett mörkt hus någonstans i världen".
Ni får se den vackra bilden från Fårö medan jag berättar vem som gjort vad.
Liv Ullmann, Erland Josephson, Gunnel Lindblom, Wencke Voss-
-och Bertil Norström har skådespelat.
Sven Nykvist har fotograferat och Lasse Karlsson var hans assistent.
Kläder: Inger Pehrsson. Rekvisita: Gunilla Hagberg. Mask: Cecilia Drott.
Ljud och mixning: Owe Svensson och Arne Carlsson var hans assistent.
Klippning: Siv Lundgren. Scriptgirl: Ulla Stattin.
Övriga medhjälpare: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson och Siri Werkelin.
L-O Carlberg var produktionsledare och laboratoriet heter Filmteknik-
-där Nils Melander har gjort ljussättningen på Eastman Color.
Det hela är producerat av Cinematograph på Fårö.
Och året är 1973.